ПАРЛАМЕНТСЬКІ   СЛУХАННЯ
Про стан і перспективи розвитку вищої освіти в Україні
Сесійний зал Верховної Ради України
13  травня   2004 року, 15.00 година
Веде засідання Голова Верховної Ради України ЛИТВИН В.М.

ГОЛОВА. Доброго дня, шановні колеги та гості Верховної Ради України. Парламентські слухання "Про стан і перспективи розвитку вищої освіти в Україні" проводяться відповідно до рішення Верховної Ради України від 5 лютого 2004 року. Для участі в них запрошені народні депутати України, керівники центральних і місцевих органів виконавчої влади, голови профільних комісій, обласних рад, міністр освіти Автономної Республіки Крим, начальників управлінь освіти і науки обласних, міських державних адміністрацій, ректори та директори вищих навчальних закладів, представники наукових кіл, громадськості. Всього біля 500 учасників. Я повинен сказати, що так ніколи ще у парламенті не було рясно, як сьогодні. Це дає надію, що у нас буде плідний сьогодні день. 
Національна телекомпанія України та Національна радіокомпанія України у співпраці з інформаційним управлінням Апарату Верховної Ради України забезпечують трансляцію парламентських слухань на загальнонаціональному телеканалі "УТ-1" та радіоканалі українського радіо, то виступаючі будуть мати можливість передати вітання своїм близьким і колегам.
Шановні колеги, освітня сфера для України, для країни, яка вважає себе цивілізованою, є відправною точкою зростання. Бо саме тут формується основа суспільного прогресу, плекається наймогутнішій інноваційний ресурс, людський потенціал. Державну стратегію у галузі освіти і науки у нас визначено законами України "Про освіту", "Про вищу освіту", "Про науку і науково-технічну діяльність", указами Президента України про національну доктрину розвитку освіти і про заходи щодо вдосконалення вищої освіти України. Головна її мета - сформувати модель національної освіти, яка б найповніше давала відповіді на виклики часу. Навряд чи можна заперечувати, що в останні роки вища освіта в Україні зробила відчутний крок у своєму розвиткові. Після прийняття законів про освіту, про вищу освіту вживаються заходи щодо кращого забезпечення гарантованих Конституцією України прав громадян на здобуття вищої освіти. Удосконалюється мережа вищих навчальних закладів, посилюється їх автономія, підвищується якість освіти, демократія входить в навчальний процес.  Дещо збільшились державні витрати на освіту, поліпшено структуру і збільшено обсяги підготовки фахівців, здійснюються кроки для розширення доступу до здобуття вищої освіти. Чисельність студентів у розрахунку на 10 тис. населення зросла до 512-ти. 
Спостерігається стійка тенденція до збільшення кількості студентів, які навчаються українською мовою, розробляються та впроваджуються нові освітні технології, нове покоління стандартів вищої освіти. Чимало робиться для активізації наукових досліджень, інтеграції науки з виробництвом.  Однак, якщо співставляти завдання, які стоять перед системою вищої освіти, із досягненнями, то ми повинні визнати відкрито, самокритично і чесно, що підстав для самозаспокоєння немає. 
Величезна кількість проблем, невирішених питань і недоречностей, успадкованих як від колишньої системи, а потрібно, мабуть, сказати, що у нас була потужна освітня система, і проблеми, які ми вже нажили за нинішньої системи, за нинішніх умов, стримують інтеграцію вищу школу у світовий освітній простір, не сприяють істотному підвищенню її конкурентоспроможності, знижують суспільну роль освіти у перетвореннях, які нам потрібно довести до логічного завершення. 
Учасникам слухань роздано підготовлені Кабінетом Міністрів України матеріали з інформацією щодо виконання законодавства у сфері вищої освіти та стану перспектив її розвитку в Україні.  
Хотів би підкреслити, що до парламентських слухань Комітетом з питань науки і освіти, Міністерством освіти і науки України, керівниками вищих навчальних закладів проведено значну підготовчу роботу. Я наперед хотів би висловити вдячність за це.
Третього квітня цього року відбулося розширене засідання Комітету  за участю голів регіональних рад, ректорів, ректорів провідних вищих навчальних закладів і Україні. Вже тоді окреслилося коло питань і було в основному  сформульовано проблеми вищої школи, які потребують негайного розв'язання. У першій половині квітня питання обговорювалися на регіональних  радах ректорів. За результатами обговорення до Верховної Ради України надійшло більше тисячі суттєвих пропозицій щодо поліпшення умов функціонування вищої освіти, які трансформовано в проекті документів, а вони вам роздані, а саме проект закону України про внесення змін до деяких законодавчих актів України стосовно вищої освіти і проект рекомендацій парламентських слухань. Власне, вони і повинні стати предметом активного обговорення, до якого ми вас всі теж запрошуємо разом, я маю на увазі, з комітетом. 
І ще одне, маємо досить великий список бажаючих виступити. Нам дуже хотілося б, щоб всі ви отримали можливість для внесення пропозицій вирішення тих проблем і донесення тих проблем до української громадськості. 
Матеріали парламентських слухань планується видати. Туди в обов'язковому порядку буде включено як виголошені, так і не виголошені промови. Таким чином, наша праця, ваша праця марно не пропаде. 
Пропонується організувати роботу таким чином: надати до 30 хвилин для виступу голові Комітету Верховної Ради України з питань науки і освіти Станіславу Ніколаєнку, до 15 хвилин - міністрові освіти і науки України Василю Кременю, а потім перейти до обговорення. Для виступів у обговоренні пропонується до 5 хвилин відвести часу. 
Запитання до доповідачів прошу подавати у письмовому вигляді, і наприкінці парламентських слухань вони дадуть вичерпну відповідь на ті питання, на які можна сьогодні відповісти. Інші, я думаю, будуть опрацьовані. 
В кінці слухань пропонується надати можливість виступити секретарю комітету з питань науки і освіти народному депутатові України Володимиру Кафарському щодо проекту рекомендацій. 
Ми, очевидно, повинні сьогодні ці рекомендації схвалити з тим, щоб ми могли їх прийняти як документ Верховної Ради України.  Якщо влаштовує такий порядок організації нашої роботи і немає заперечень, можна було б запропонувати надати слово для доповіді голові комітету, ініціатору цих парламентських слухань Станіславу Ніколаєнку.
Немає заперечень? Я вам повинен сказати, шановні колеги: аудиторія така, що нагадує мені перший курс, які ще не освоїлися.

15:11:37 
НІКОЛАЄНКО С.М.
Шановний Володимире Михайловичу, шановні гості, учасники парламентських слухань, вся українська громада!
Непомітно минуло вже кілька років, як людство перейшло в третє тисячоліття, в двадцять перший вік ми вступили. І сьогодні, як ніколи, стає очевидним, що створити життя, достойне кожної людини, можуть люди не просто розумні, а люди знаючі і відповідальні. Сформувати і виховати таких людей здатна сучасна система освіта.
Турбота про завтрашній день, про майбутнє країни спонукали парламент проаналізувати ситуацію у вищій школі, визначити подальші шляхи її розвитку, стан дотримання Конституції та законодавства України в цій галузі. Адже Україна сьогодні стоїть перед вибором свого подальшого розвитку: чи продовжувати рухатися екстенсивним шляхом, розвиваючи сировинні галузі, нещадно експлуатуючи далеко не багаті запаси руди, лісу, води, землі; чи стати на шлях постіндустріальної трансформації, опираючись на розвиток наукоємких технологій.
Нині в нашому валовому продукті сировина складає далеко більше половини, в той же час такі країни, як Південна Корея, Гонконг, Фінляндія, Швеція, Німеччина мають сировинну складову кілька відсотків, а 80 - 90 відсотків своїх багатств вони формують за рахунок інтелекту, запровадження досягнень науки і техніки.
Ми є свідками становлення в глобалізованому світі нової економіки, головною рушійною силою якої є знання. Розрахунки вчених Оксфорда довели, що лише одне вдосконалення вищої освіти забезпечило чверть усього приросту американського валового продукту у минулому столітті. При цьому Америка нині на розвиток освіти щорічно витрачає вдвічі більше, ніж на військові потреби.
І наш вітчизняний досвід вчить, що концентрація зусиль держави на пріоритетних напрямках економіки, освіти і науки дали, скажімо, можливість СРСР за 70 років майже в 300 разів приростити промислове виробництво.
Щоб не відстати назавжди, ми повинні ще раз і ще раз прискіпливо оцінити стан вищої школи. Ми сьогодні можемо говорити про  певні здобутки і надбання. Створено необхідну правову основу, сформовано досить ми маємо і мережу, оновлюється перелік професій, в навчальний процес стрімко входять  сучасні інформаційні технології, поглиблюється міжнародні інтеграція, посилюється роль наукових досліджень. Досягнення наших провідних вузів, їх багато тут відзначились, що скажем Київську, Харківську політехніку, Університет Шевченка, Аграрний університет, Вінницький медуніверситет та інші досить відомі в усьому світі. Але ми зібралися сьогодні  на всеукраїнську раду,  щоб не вихвалятися здобутками, а відверто назвати пекучі проблеми вищої школи.  Луций Сенека колись влучно зауважив, що не буває попутного вітру тому кораблю, який не знає в яку він гавань пливе. Вірно визначити напрямок подальшого розвитку вищої освіти, сформулювати спільно завдання для всіх гілок влади - головна мета парламентських слухань.
На початку  хочу зупинитися на головному - ролі держави в  розвитку освіти, науки, вищої школи. Зразу зазначу, ця роль мусить бути визначальною. Недооцінка цього призводить до негативних явищ.  На жаль, Україна не минула цієї гіркої чаші. Після проголошення незалежності у період, так званої, ринкової ейфорії держава різко зменшила фінансування освіти, ми отримали безконтрольне зростання мережі  комерційних навчальних закладів і державних, невиправданий ріст спеціальностей з перекосом у бік юридично-економічного профілю, волюнтаризму у визначенні змісту освіти, занепад методичний,  наукової діяльності, поширення такого явища як псевдоосвіта. Некерованого характеру набуває створення  філій вузів у райцентрах, селищах, містечках без кадрів і навчальної бази. Тільки в Автономній республіці Крим таких філій майже 70. Все це зроблено без відома Кабінету  Міністрів Криму, Міносвіти і так далі.
Я хотів би сказати, що нам слід  посилювати організаційну і контрольну роль  держави з одночасним розвитком самостійності і автономії вузів. На часі проведення інвентаризації вузів, переліцензування всіх сумнівних навчальних закладів. До речі, до цього нас примушує і демографічна ситуація. Особливої державної уваги потребує стан матеріально-технічної бази, проблема фінансування. Стаття 61 Закону про освіту і стаття  34 Закону про наукову і науково-технічну діяльність визначає, що на освіту повинно витрачатися  не менше 10 відсотків, а на науку не менше 1,7 відсотка  ВВП. Фактично ж ми фінансуємо  освіту вдвічі менше, а науку практично у четверо менше від мінімальної потреби. От і вся дискусія.
Я просив би подивитися на таблицю один.  Зазначу, що провідні країни світу витрачають коштів значно більше середніх показників: Фінляндія спрямовує на ці цілі 3,5 відсотка ВВП, Швеція - 3,8, Німеччина - 2,6, Японія - 3. В Україні склалася дивна ситуація, коли уряди, змінюючись один за одним ( дивіться,  єдиний міністр сьогодні з усього уряду прийшов  на парламентські слухання, решта заступники; вища освіта нікого  не цікавить, а, Богуцький  другий, слава Богу), декларують на словах пріоритетність освіти, при цьому знаходять кошти на що завгодно, але тільки не на розвиток освіти і науки.  
На наших очах природні монополії з мільярдами доходів переходять у руки окремих осіб, а країна, освіта нічого від цього не мають. У структурі витрат на вищу школу частка держави зменшилася у нас в Україні до 40 відсотків, при цьому  плата за навчання сягнула 55. Подивіться та таблицю. У таких країнах, як Канада, не бідних, частка держави фінансування університетів становить  70 відсотків, у Голландії - 90, Німеччині - 95. При цьому частка плати  за навчання у структурі бюджетів вузів у всіх країнах є значно  нижче, чим у в Україні:  в  Англії - 12 відсотків, Канаді - 11, Німеччині, Фінляндії, Швеції інших  студенти взагалі не сплачують за навчання. Ми є рекордсменами  по платному навчанні по відношенню навіть до США, де у приватних вузах плата за навчання  становить  3... відсотків, державних - 14 від всіх затрат, у нас 55. І це при тому, що  2/3 громадян в Україні - це бідні люди. 
Хочу, щоб ви поглянули  на таблицю 3. В ній порівнюються розміри  середньої заробітної плати річної в Україні селянина, вчителя, лікаря з річною платою за навчання в вузах Києва. Навіть  український професор не в змозі сьогодні сплатити навчання за свого сина чи доньку у престижному вузі, я вже не кажу за селянина чи робітника. 
Ось  що пише до комітету інвалід  війни Федір Іванович  Яреський з Сумщини про навчання  своєї онучки у місцевому університеті: " Мати онучки бібліотекар, батько - водій-чорнобилець, хворіє, ось і доводиться зі  своєї солдатської пенсії оплачувати внучці навчання". А як лікуватися? Як жити? І тут же згадує ветеран, як після війни у розруху він безкоштовно навчався в Роменському аграрному технікумі, навіть стипендію отримував. 
Про безконтрольність уряду за наданням освітніх послуг свідчать дані, наведені в таблиці чотири. Погляньте, за останні п'ять років обсяги освітніх послуг виросли в шість разів, послуги зв'язку у три, охорони здоров'я, транспорту - вдвічі.
Дивна річ. Підприємства взагалі не виділяють коштів на кадри. Вони з прибутків підприємств нічого не направляють. Нам необхідно змінити парадигму оподаткування підприємств і перенести витрати на освіту потрібно у валові затрати, як це робиться, скажімо, заміни станків чи верстатів, чи інших запасних частин. Витрати підприємств на освіту становлять 0,3 відсотка витрат роботодавців на робочу силу. 0,3 відсотка. Хіба цього не знають у Мінфіні, в Уряді, ті, хто підтримує урядові бюджети?
Для зняття соціальної напруженості слід додати на наступний рік як мінімум один мільярд гривень на підтримку вищої школи. Це вже й не таке посильне завдання. На освіту ми витрачаємо в рік 16 мільярдів - 1/16 хоча б добавити. Адже не слід забувати, що поряд із профосвітницькою функцією, освіта виконує роль соціального стабілізатора, певного перемішувала класів. Стабільність, яка є сьогодні в Україні - це заслуга і вищої школи. Платне навчання у вищій школі несе нам і інші негативи: появу псевдоосвіти, цілих ВУЗів, які імітують навчальний процес, зниження якості знань, купівля екзаменів і таке інше.
Штовхаючи вищу школу на шлях самовиживання, виконавча влада, та і законодавча, породжує умови для корупції й хабарництва.
Ми ніби закликаємо викладачів до протиправних дій: виживай, як можеш. Середній розмір посадових окладів наукових і науково-педагогічних працівників сьогодні становить десь 573 гривні. Тобто викладач отримує  нині 40 відсотків від передбаченого 57-ї статтею Закону про освіту. Ось і виходить, що  професор, щоб купити житло в Києві, повинен більше 120 років не їсти, не пити, а все складати тільки на одне житло, а то воно подорожчає і не купить тоді. А про що вже говорити молодому аспірантові чи асистентові із окладом від 200 до 400 гривень і повної відсутності перспективи забезпечення житлом. 
Ще давні китайці серед трьох критеріїв успішного правління державою називали один такий: мудрим, якщо мало платять зарплати, то люди не вірять, що вони мудрі. Чи вірять люди, що ми з вами мудрі? Я думаю, якщо  ми  не змінимо ставлення до педагогічних кадрів, втратимо все, і тут  навіть  нам і ............примочки не допоможуть.
Завдання парламенту, уряду є  безумовне виконання законів про освіту, збільшення фінансування, підтримка вітчизняної вищої школи. Реальні кроки ми повинні зробити вже завтра. При обговоренні проекту бюджету на наступний рік нам не потрібні обіцянки, бо опять же пошлюся на мудрих греків, які говорили: багата та держава, де не слухають ораторів, а слухають закони. 
Ще кілька слів  про доступність вищої освіти - це конституційна вимога. Говорилося про те, що школа наша вища різко наростила прийом. Проте ми ніколи не збудуємо  багату Україну, поки критерієм відбору до  навчання у вузи будуть не знання і інтелект людини, а наявність коштів у батьків. В Україні нехтується стаття 64-та Закону про вищу освіту, згідно з яким кількість студентів, що навчаються за бюджетні кошти, вже у наступному році повинна бути не менше 180 осіб на  10 тисяч населення, і в технікумах - 100 осіб на 10 тисяч населення. На сьогодні маємо відповідно 143 і 49 осіб на  10 тисяч населення. Число контрактників сягнуло вже 63 відсотків. Як можна сьогодні допускати Мінагропрому, коли, скажімо, в мінагропромних вузах  сьогодні  найвищий відсоток платного навчання.  Луганський, Сумський аграрні університети - 80 відсотків платного навчання. Що селяни  у нас найбагатші в Україні?  Кременчуцький державний  політехнічний інститут - 66. Черкаський державний технологічний - 70, Донецький економіки і торгівлі - 65. Безконтрольно розквітла платна освіти у вузах, я сказав, Мінагропрому, Мінохорони і навіть Міністерства внутрішніх справ. 
Мушу нагадати ще про одну проблему - демографічну. У найближчі 10 років, перед вами є таблиця, відбудеться різке, майже на половину зменшення числа випускників. Як уряд до цього готується? Аж ніяк. Ми знову відкриваємо, лобіюємо, давимо міністра освіти, щоб він, правдами, неправдами на нього давимо, він супротивляється, щоб відкривалися нові вузи, філіали. Слід спрогнозувати негативні явища. Що ми будемо національні університети закривати? Може давайте почнемо з філій, із конторок оцих дрібних? 
Я вважаю, що ми мало що робимо в плані доступності, мало ще працюємо із обдарованою молоддю. Переможці всеукраїнських олімпіад не завжди отримують належну підтримку у вузах. З 1998 по 2003 рік із 158 членів команд, які брали участь у міжнародних олімпіадах, 35 осіб виїхали до Росії, США, Угорщини. На часі прийняття Закону про обдаровану молодь. 
Нашому міністерству, колективам вузів слід рішуче взятися за проблему наведення порядку при вступі до вузів. Мова йде про сміливіше запровадження єдиного випускного екзамену, слід позбавляти ліцензій ті навчальні заклади, які ігнорують закони, правила і умови вступу до університетів. Як можемо, скажімо, миритися з тим, коли в Європейському університеті фінансів та інформаційних систем менеджменту і бізнесу, язик зламаєш, одночасно навчаються учні за програмою середньої зранку, а увечері - вищої школи? Незадовільною є робота апеляційних комісій. Да і ради місцеві самоусунулися від контролю за вступною кампанією. Допомагати треба. Але ж багато залежить від самих батьків і дітей. За даними соціологічних опитувань більше третини батьків сьогодні хочуть самі заплатити за вступ своїх дітей, роблячи негативну послугу своїм дітям. 
І, на решті, щодо дискусій навколо держзамовлення. Ми вважаємо, що Міністерство економіки, Міністерство праці, галузеві міністерства не мають чітких критеріїв формування державного замовлення. До цього часу контрольні цифри набору студентів визначаються не у відповідності з Законом про вищу освіту, а на основі Закону про поставки продукції для державних потреб. Тобто студент прирівнюється до якихось товарів, продуктів, послуг, закупівля яких, до речі, відбувається на поворотній основі. Уряд повинен на науковій основі чітко прогнозувати, кого, скільки, яких фахівців потрібно для держави? Міносвіти за допомогою Держкомстату мусить жорстко контролювати виконання урядових постанов. На жаль, цього немає. Якщо по вині міносвіти ще це контролюється, то по інших міністерствах там важко розібратись. Тільки в цьому році уряд планував до технікумів і вузів набрати по держзамовленню 329 тис. Набрали 289 тис. Хто відповідати буде? 
Планувалося набрати 127 тис. студентів за програмою "Бакалавр", набрано 90. Хто за це відповість? Чому в минулому році лише кожний 11-й випускник школи, ПТУ, технікумів теоретично мав змогу навчатись за кошт держави, а на заході України ще гірше. Чому тисячі обдарованих дітей, особливо з села, не мають такої змоги? 
Характерно, що Мінекономіки в минулому році не було доведено для здобуття кваліфікаційного рівня спеціаліст держзамовлення за спеціальністю "металознавство", "гірниче обладнання", "обробіток металорізання", "металургійне обладнання", "міцність машин" і так далі. 
Турбують нас ще контролюючі органи, вимагають, щоб скорочувались держзамовлення в тих галузях, де, мовляв, привалює приватний сектор. 
Ну, положення таке: п'ять відсотків у нас державних земель, от давайте в аграрні університети п'ять відсотків державного замовлення. Цей механічний підхід слід відкинути раз і назавжди. Освіта - це конституційна вимога. 
Особливо небезпечно, коли такі ринкові ідеї сповідуються стосовно таких галузей, як медицина і педагогіка. Мізерні обсяги держзамовлень на підготовку фахівців за напрямом "медицина" в сукупності з відсутністю конкурсу серед студентів-контрактників не забезпечують галузь кваліфікованими спеціалістами. 
Прикро, що спостерігається, скажем, дискримінація сільських дітей. В минулому навчальному році до вузів Мінохорони здоров'я зараховано лише 12 відсотків сільської молоді. Та що ми взагалі забули за село? Де ж там лікарі будуть? 
Уряду слід подбати, щоб освіта ставала загальнодоступною, зростало держзамовлення так, як це і передбачено законом. Центр зайнятості, Міністерство праці, центр зайнятості, Мінпраці споживають 250 на себе мільйонів гривень. Потрібно, щоб вони дбали за працевлаштування молодих спеціалістів, і місцева влада спільно з вузами. Ми вважаємо, що ці міністерства повинні створити єдиний державний банк потреби в фахівцях, а Держкомстату слід переглянути форми статистичної звітності і привести їх у відповідність із законодавством про освіту.  Нас сьогодні не може не турбувати і проблема якості вищої освіти, запровадження в навчальний процес сучасних інформаційних технологій. 
Реалії сьогодення, жорстка конкурентна боротьба на міжнародних ринках вимагає рішучого посилення якості знань, здатності студента навчатися протягом усього життя.  Недопустимо, що до цього часу державні стандарти з усіх професій ще не розроблені, спеціальності. Державою, практично, не виділяється вузам коштів на випуск підручників, посібників, зокрема в електронній формі, більше половини студентів не мають змоги користуватися вільно комп'ютерною технікою, Інтернетом, окремі викладачі вузів намагаються перетворити самостійну роботу студентів на додаткові платні послуги. Наш комітет, Раду з питань інформатизації при Верховній Раді України турбує відсутність комплексної програми розвитку інформаційної наукової мережі. Практично, призупинено розвиток системи "Уран". Росія має вже кілька потужних національних і регіональних інформаційних освітніх мереж і випереджає Україну більш, ніж на порядок за кількістю основних серверів. 
Турбує і те, що в Україні відсутні серйозні кроки щодо приєднання до світового інформаційного простору, зокрема транснаціональної мережі ТЕН-155, ............... із швидкістю передачі інформації до однієї........біт на секунду. Уряду слід інтегрувати зусилля Національної академії, Міністерства освіти, Держкомзв'язку, "Телекому" на впровадження національної телекомунікаційної мережі закладів освіти і науки, що дозволить підвищити ефективність і якість навчання. 
Ні для кого сьогодні не є секретом, що основою вузу є науково-педагогічні кадри. Кризова ситуація у вітчизняній вищій школі запрограмована неякісним, недолугим ставленням держави до науково-педагогічних кадрів. Престижність викладацької роботи знижується. Як видно з наведеною таблиці, серед професорів кількість осіб пенсійного віку сягає 66 відсотків, доцентів - 33. Ми вдячні цим людям, бо що б ми робили, якби їх не було? 
Починаючи з 1990 року науково-технічні працівники, кількість їх скоротилася в 2,5 рази. Більше шести тисяч кандидатів, докторів наук виїхало за кордон збагачувати інші економіки, від чотирьох до десяти разів скоротилося число науковців в Кіровоградській, Львівській, Одеській, Миколаївській областях, в Криму. Талановита молодь не має змоги і не хоче йти в науку. Хоче, але не має змоги. Із трьох тисяч аспірантів лише кожний шостий вчасно захистив дисертацію.
Уряду, Міносвіти, вченим ....... вузів слід більш ретельно займатися підготовкою кадрів, дбати за їхню якість.
За останні три роки ВАК був змушений відхилити більше трьох десятків дисертацій докторів і кандидатів наук, 17 дисертацій взагалі скасував. Майже половина відхилених робіт, до речі, виконувалися не у вузах, а на фірмах, в районних адміністраціях, підприємствах. 
Комітет пропонує уряду підготувати та внести на розгляд парламенту програму підтримки освіти на найближчі роки, яка б передбачала заходи щодо відтворення національного наукового кадрового потенціалу, зростання вже в наступному році зарплати більше ніж у двічі, запровадження в дію статті 57-ї Закону про освіту, розроблення нових умов оплати праці для всіх, в тому числі для викладачів технікумів. Слід передбачити систему надання інвестицій та кредитів на придбання житла для викладачів, особливо молоді.
Шановні колеги, абсолютно зрозумілим є й те, що без реальної наукової діяльності, участі викладачів, студентів у науково-дослідницьких роботах повноцінного вузу бути не може. Хіба не є тривожним, що частка України у світовому об'ємі торгівлі наукомісткою продукцією складає 0,7 відсотка, що на порядок менше ніж у Польщі. 
Щоб бути об'єктивним зауважу: наші науковці мають здобутки. За минулий рік вченими, вузами виконано три з половиною тисячі наукових робіт, створено більше тисячі одиниць нової техніки. Науковцями, скажімо, Ужгородського національного університету під керівництвом професора Блецкана розроблено технологію вирощування високоякісних кристалів і сапфіру, виготовлення оптичних вікон, призм, світодіодів. У Донбаському гірничо-металургійному університеті під керівництвом професора Петрушова розроблено унікальну технологію виробництва якісного агломерату, що дозволило додатково отримати майже 16 мільйонів гривень. 
І все ж ситуація з науковою діяльністю нас не влаштовує. За даними Держкомстату, із 337 вищих навчальних закладів лише половина проводить науково-дослідницькі роботи. От і відповідь на всі питання.
Я хотів би сказати, що якщо до Національної академії наук у минулому році ми повернулися і дещо їх профінансували, то наука вузівська практично з боку держави не фінансується. Я не буду називати сьогодні університети - не хочу,- де практично наукою не займаються. Лише КПІ сьогодні має доходи від наукової, дослідно-конструкторських робіт вищими, ніж плату за навчання. Решта всі навпаки.
Не сприяє розвитку науки мізерне державне фінансування, застаріла база, 70 відсотків яка вже не годиться нікуди, і стримує розвиток науки і незацікавленість приватних підприємств, підприємств взагалі в впровадженні наукових досягнень. Дивує політика уряду щодо  використання наукового потенціалу вищої школи. Так, з ініціативи уряду зупинено закон про  інноваційну діяльність, заборонено затвердження нових технопарків, які розроблені в Донецьку, в Херсоні Національним університетом. Як ми можем взагалі про це говорити? Досвід розвинених країн переконує  нас в тому, що бажаного процесу розвитку держави вона не матиме без університетів, в яких не буде домінувати дух свободи. Невипадково ще у 1988 році при відкритті Болонського університету на його фасаді було написано "Освіта має слугувати людству, освіта має бути вільною, освіта без науки не можлива".
Закон про освіту, зміни, які ми вам пропонуємо, передбачають розвиток демократії в наших вузах. Ми все зробимо для того, щоб  права  науково-педагогічних  колективів реалізовувались. Але багато у нас ще недоліків. Характерним прикладом стала історія з виборами ректора Запорізького університету, під час  який місцева влада просто розправилась із колективом. Десь подібне спостерігаємо і в інших  моментах. Скажімо, неконституційний указ Президента щодо реорганізації вузів у Сумах (це пріоритет, до речі, уряду, а не Президента). Я хотів би сказати,  що тут ми без внутріуніверситетської демократії, розмови про якісно новий стан вузів розвитку доєднання до європейського освітнього простору неможливий.
Кілька слів я хотів би сказати щодо проблем виховання, духовності, моралі. Ще Платон казав, що невихована людина є самим диким і жорстким звірем. Не можна миритися з тим, що у багатьох вищих навчальних закладах питання виховної роботи, викладання суспільних дисциплін відійшли на другий план. Ми повинні все зробити для поліпшення морального здоров'я молоді, підтримати і створити ефективну систему виховної роботи. Ми не можемо сьогодні допустити те, що лише 15 відсотків студентів займаються спортом. Чомусь сьогодні в Швеції, в багатьох країнах для студентів  вистави театрів  безкоштовні, а ми вже зробили скрізь  такі ціни, що навіть в монастир вже студент не зайде. Я вже не кажу про харчування і таке інше.
Я хочу сказати, що недопустимо, коли ми ігноруємо 38 статтю Закону Україну "Про вищу освіту" щодо підтримки студентського самоврядування. І деякі керівники вузів діють тут по відношенню до студентства  шляхом адміністрування. 
Нами підготовлено до другого читання пропозиції до Закону "Про вищу освіту"  щодо забезпечення прав студентів,  їхньої участі в управлінні вузами, у виборах керівників вузів, участі у навчальному, виховному процесі, організації  дозвілля та побуту в Університетах, в соціальному захисті студентів, молодих сімей, фінансової підтримки самоврядних органів. Нам потрібні сучасні  підходи до виховної роботи, зоб не було, як у старій студентській пісні, ви її знаєте: "Очень надоел наш учитель  словесности, слушать противно его, все говорит о труде и честности, а любви ничего". Нам потрібно все комплексно вирішувати, щоб наша молодь була достойною і гідною зміною, щоб наша держава  розвивалася і була багатою. 
Кілька слів про актуальну проблему: управління освітою і економіку освіти. Не можна миритися, коли  кожне міністерство чи відомство  плодить для себе собі вуз, консервуючи  навіки недоліки своєї системи. Сьогодні вищі навчальні заклади підпорядковані двадцяти відомствам. Я розумію, за часів радянської влади, скажімо,  Мінагропром чи там Міністерство транспорту  могло надавати допомогу цим вухам: кредити, машину, техніку, це було виправдано. Що ж зараз? Нічого цього немає. Тримають біля себе просто вуз для того, щоб там мати собі  якусь вотчину і впливати на нього. А я вважаю, що нам потрібно  сконцентрувати всі зусилля: методичні, наукові в одному місці - Міносвіти і лишень, скажімо, вузи Міністерства охорони здоров'я, силових міністерств можуть бути  поки окремо, а решта повинні бути під одним дахом. Аграрники, я переконаний, що для користі справі повинні бути у складі Міністерстві освіти, бо  нічого там доброго не буде.
Нам потрібно врегулювати діяльність щодо перепідготовки кадрів. На часі закон про післядипломну освіту. Нам слід визначитися із роллю і місцем технікумів. На жаль, ми втратили за останні роки більше ста навчальних закладів. Розуміючи надзвичайно велике значення технікумів, училищ для економіки держави, для  держави в цілому, нам слід поміркувати, як дати  новий імпульс їхньому розвитку, щоб вони не розтворилися у складі вузів.
Один із варіантів - виокремлення цієї галузі в самостійну освітянську ланку, можливо її назвати середньою спеціальною освітою. але зберегти освітній кваліфікаційний рівень молодший спеціаліст. Хотів би почути думку учасників слухань із цього приводу.
Потребує серйозної уваги і така проблема як економіка освіти. Доцільним було б створити при Міністерстві освіти, Національній академії, Академії педнаук, Науково-дослідний інститут, який би опікувався економічними проблемами науки й освіти, бо багато у нас сьогодні проблем.
Інструкції написано ще за часів, зразу після війни, вони заважають працювати. Багато проблем, неврегульованих залишається з діяльністю приватних навчальних закладів. Ми правову основу їхньої економічної діяльності не виписали. Протиріччя між законами, зокрема, про освіту, про вищу освіту, із Бюджетним кодексом, із Земельним кодексом, іншими, відкриття депозитних рахунків, отримання кредитів, розпорядження майном, землею не дає повноцінно працювати нашим ВУЗам.
Нам слід перейти від застарілої методики фінансування ВУЗів, незалежно від площ і об'ємів приміщень, до оцінки основного критерію - якості виконання держзамовлення. Диференціювати фінансову підтримку, залежно від профілю ВУЗу. Слід вивчити досвід інших країн, зокрема, Росії, щодо запровадження єдиних фінансових зобов'язань держави, які надаються кожному випускникові школи.
Я просив би Секретаріат, тут час не співпадає з тим. Я, чесно кажучи, не можу зорієнтуватися.

ГОЛОВА. Ви продовжуйте, будь ласка.

НІКОЛАЄНКО С.М. Я закінчую. Сьогодні, шановні колеги, сьогодні для України рівень освіти і науки є одним із небагатьох чинників, які можуть забезпечити нашу участь у клубі розвинених країн, підвищити добробут народу. Якщо у Давоському клубі із 59 країн ми там з Росією завжди знизу, то по рівню освіти ми там в середині. А нам потрібно очолювати цей список. У ХХІ сторіччі не машина, а освічена  людина  буде складати основну частку капіталу любого підприємства. Перед освітою також постає завдання забезпечити перехід України до нової цивілізації, заснованої на демократичних цінностях. Отже, освіта - єдина із соціальних галузей, яка створює фундамент для розвитку економічного зростання. Комітет з науки і освіти, ініціюючи розгляд ситуації у вищій школі, не ставив за мету вирішення цих проблем одним сьогоднішнім засіданням, одним кроком. Ні. Ми вважаємо, що це продовження  тяжкої роботи.
Надіюсь, що під час обговорення учасники парламентських слухань дадуть об'єктивну оцінку підготовленим документам, викажуть своє бачення у вирішенні назрілих проблем. Я закликаю вас до чесної, відвертої розмови і дякую вам за увагу.

ГОЛОВА. Шановні колеги,  доповідь голови комітету, очевидно, започаткувала таку принципову, відверту, об'єктивну і  всеохоплюючу розмову. Давайте ще раз подякуємо Станіславу Ніколаєнко за  це і запросимо до доповіді міністра освіти і науки України Кременя Василя Григоровича. Будь ласка, Василь Григорович.

КРЕМЕНЬ В.Г. 
Вельмишановний Володимире Михайловичу, шановні народні депутати, шановні учасники слухань.
У матеріалах, які роздані народним депутатам, міститься достатньо інформації щодо досягнень та проблем вищої освіти України. Тому зупинюся лише на деяких ключових  питаннях  у межах відведеного мені часу.
Перше завдання у сфері вищої освіти, яке поставлене Президентом і реалізується урядом України,  є забезпечення  гарантованих Конституцією прав на здобуття освіти, здійснення рівного доступу до якісної вищої освіти. Для цього створено потужну мережу вищих навчальних закладів. Зараз налічується 339 закладів університетського типу та 670 технікумів-коледжів усіх форм власності.
У 2003 році в порівнянні з 2000 роком державне замовлення на підготовку фахівців зросло в університетах на 18 відсотків. У цьому році державне замовлення також зросте порівняно з попереднім роком. На перший курс вузів І-ІІ рівня акредитації на безоплатній основі було прийнято 86 тис. чоловік, а вузи ІІІ-ІV рівня акредитації - 132 тис. чоловік. 
У професійно-технічні навчальні заклади буде зараховано 225 тис. учнів, із них на базі старшої школи 104 тис. До речі, випуски середньої школи складає в цьому році 486,5 тис. осіб. У 2003 році студентами стало 635,5 тис. осіб, що в 1,6 рази більше у порівнянні з 1995 роком і складає майже 2,5 млн. чоловік. 
Суттєво зросла чисельність студентів у розрахунку на 10 тис. населення, про що говорив Володимир Михайлович на початку. І зараз це - 512 осіб проти 297 у 1995 році. 
Збільшення обсягів підготовки відбувається одночасно із запровадженням більш об’єктивних методик організації прийому. Особлива увага приділяється виявленню талановитої молоді. Цьому слугує ціла система різноманітних змагань, олімпіад, у тому числі через малу Академію наук, яка набула самостійного юридичного статусу, хоча, безумовно, цю роботу треба вдосконалювати. І Станіслав Миколайович в своїй доповіді про це говорив справедливо. 
Позитивні наслідки з точки зору забезпечення рівного доступу має проведений в минулому році експеримент по зовнішньому тестуванню навчальних досягнень випускників середньої школи, які вступають до вищих навчальних закладів. У цьому році цей експеримент буде розширено. Ми готуємо зараз проект постанови Кабінету Міністрів по впровадженню в загальнонаціональному масштабі через декілька років такої практики. 
Постійну увагу міністерство приділяє розширенню доступу до вищої освіти сільської молоді. Завдяки покращанню реалізації прийому квотуванню місць у 2003 році студентами стало 110 тис. жителів сільської місцевості, що на сім тисяч більше, ніж у попередньому році. Але цього мало. Вирішенню проблем доступу до вищої освіти сільської молоді буде сприяти збільшення у цьому році до 50 відсотків для їх прийому до вищих навчальних закладів педагогічного профілю. 
Держава послідовно підтримує курс на забезпечення доступу до вищої освіти особам, які потребують соціального захисту. Надання пільг при прийому до вищих навчальних закладів сприяє зростанню кількості громадян, які є сиротам, осіб, які постраждали від Чорнобильської катастрофи у загальному контингенті студентів. Спільним наказом міністерства і Академії педнаук затверджено програму професійної підготовки інвалідів по слуху і зору. 
У міністерстві впевнені, що політику розширення доступу до вищої освіти слід продовжувати. Підстав для такого висновку дає аналіз структури населення України віком від 10 і старше. Частка осіб з повною вищою освітою становить лише 13 відсотків в Україні, неповною віщою - 18 відсотків, базовою вищою - один відсоток. 
За прогнозами ЮНЕСКО у двадцять першому столітті рівня національного добробуту відповідного світовим стандартам досягнуть лише ті країни, працездатне населення яких на 40-50 відсотків буде складатися з осіб з вищою освітою. На сьогодні Україна досягла лише половину цього показника. 
Для підтримки високого освітнього потенціалу держави надзвичайно важливим є залучення додаткових джерел фінансування підготовки фахівців. У 2003 році до університетів України на навчання за позабюджетні кошти зараховано 280 тисяч осіб, до технікумів, коледжів - 127 тисяч. Це стало можливим за умови перенесення чинності набуття статті 23-ї Закону про вищу освіту на 2005 рік. Якщо б ця стаття про співвідношення прийому за бюджетні і позабюджетні кошти 51, 49 відсотків почала діяти у 2003 році, то 165 тисяч молодих громадян України були б позбавлені права отримувати вищу освіту. 
Важливим з точки зору розширення доступу та підвищення освітнього потенціалу населення буде також прийняття Верховною Радою України Закону про освіту дорослих, проект якого міністерством подано до Кабінету Міністрів України. 
Вища школа в сучасних умовах фактично здійснює соціальний захист випускників загальноосвітніх навчальних закладів як найбільш вразливого і соціально незахищеного прошарку молоді. Із цієї точки зору також важливо підтримати тенденцію до зростання можливостей для навчання молоді із самого числа студентів. Наше завдання  - залучити всі можливі джерела фінансування для освіти молоді. На жаль, частка осіб, які навчаються за кошти місцевих бюджетів та кошти галузей, дуже незначна  і становить долі відсотку у загальному прийомі. 
Міністерство освіти і науки послідовно проводить політику щодо  розширення використання в навчальному процесі української мови. Як результат, кількість студентів, які навчаються державною мовою у 2003 році складає вже три четвертих всіх студентів проти 53-х відсотків десять років назад. Ми вбачаємо у вищій освіті не тільки спосіб підготовки фахівців, а й шлях формування свідомих громадян української держави, високо розвинутих особистостей, власні інтереси яких гармонійно поєднуються із загальносуспільними. 
Другим стратегічним напрямом нашої роботи є забезпечення якості підготовки кадрів. З цією метою нам розроблено нове покоління стандартів вищої освіти, які встановлюють не тільки вимоги до змісту освіти і кваліфікації фахівцям, але й визначають засоби контролю якості.  Поступово разом з Мінпраці приводимо у відповідність переліки спеціальностей та переліки посади кваліфікацій. 
Прийнято постанову Кабінету Міністрів України про новий порядок ліцензування та акредитацію освітньої діяльності. Це дало позитивні наслідки. За останній навчальний рік за результатами ліцензійної експертизи припинено діяльності 51-го позабазового підрозділу. До завершення перевірки усіх діючих позабазових підрозділів рішенням державної акредитаційної комісії введено мораторій на відкриття нових філій і на розширення діяльності існуючих. 
Вищими навчальними закладами зроблено значний поступ у забезпечення навчального процесу науково-методичною літературою, у тому числі на електронних носіях, затверджено концепцію та програму розвитку дистанційної освіти. В основних вузівських центрах України створено комп'ютерні мережі з виходом до "Інтернету" та загальнодержавної комп'ютерної мережі "Уран", але, на наш погляд, на часі прийняття постанови Кабінету Міністрів про  інформатизацію освіти України в цілому. 
Вводяться принципові зміни в організацію навчального процесу на засадах партнерства викладача і студента. Суттєво збільшується доля самостійної роботи під керівництвом викладача, реалізується програма проведення педагогічного експерименту і запровадження кредитно-модульної накопичувальної системи оцінки навчальних досягнень студента. 
До експерименту залучено 62 університети. Нова система дозволить зробити процес оцінювання знань студентів більш структурованим, прозорим, врахувати всі види його діяльності і дозволити уникнути або зменшити можливість суб'єктивізму, проявів хабарництва під час контрольних заходів.
Нова якість освіти буде досягатися також через зближення освіти і науки, яка має стати основою фундаменталізації академічної вищої освіти. Інтеграція університетів з науковими установами, Національною та галузевими академіями наук набуває все більш сучасних форм співробітництва.
Суттєвого розвитку у нових умовах потребує університетська наука. Основні наукові школи університетів збережені, але сьогодні цього вкрай мало. Мова повинна йти про рішуче підвищення ролі університетської науки як у розвитку суспільства в цілому, так і в освітянській діяльності зокрема. І взагалі мова повинна йти про рішуче підвищення ролі університетів, освіти і науки в суспільному житті України. У нас не повинно бути університетів, де відсутні серйозні наукові дослідження. Це вже не університет.
У зв'язку з цим слід суттєво в декілька разів збільшити фінансування науки у вищій школі вже у 2005 році, і такі пропозиції Міністерство освіти і науки подасть при формуванні бюджету.
Шановні народні депутати та учасники парламентських слухань, реалізуючи стратегічне завдання інтеграції в Європу, вища освіта країни стає все більш повноправним суб'єктом європейського освітнього простору. Міжнародна співпраця стає динамічнішою і більш досконалою. Сьогодні ми співпрацюємо із 60 країнами світу на основі 128 угод різного рівня. У рамках програми Європейського Союзу "Темпус" реалізовано 126 проектів із загальним бюджетом понад 27 мільйонів євро. Освіту в Україні здобувають 27 тисяч іноземців із 110 країн світу. 
В Україні створені передумови для приєднання до Болонського процесу. Його центральною ідеєю є досягнення високої якості вищої освіти та забезпечення об'єктивного і прозорого контролю знань і компетентності випускників. Болонський процес започаткований як логічне продовження і реалізація ідеї Лісабонської угоди, яку Україна підписала і ратифікувала разом з іншими країнами Європи. 
На цих принципах європейське співтовариство прагне збудувати до 2010 року єдиний європейський освітній простір у сфері вищої школи. Хочу зауважити, що сьогодні лише три європейські країни: Білорусія, Молдова і Україна - не є членами Болонського процесу. Росія приєдналася у вересні минулого року. Ми глибоко проаналізували усі за і проти і впевнені, що  залишатися на узбіччі освітянського простору Європи нам неможливо. За цим майбутнє. 
Міністерство освіти розробило програму дій щодо приєднання до Болонського процесу у 2005 році. Ми за сприяння Ради Європи, за участю європейських експертів провели ряд міжнародних конференцій. Експерти дали позитивну оцінку зробленого в країні. Сьогодні і завтра на базі Національно-технічного університету КПІ  проходить  ще одна важлива конференція, що організована за сприяння ЮНЕСКО. Наша стратегія полягає в тому, щоб приєднатися до Болонського процесу, зберігши і примноживши кращі традиції української вищої освіти. Реалізуючи ці перспективні плани, констатуючи певні успіхи у розвитку вищої освіти, ми водночас розуміємо, до далеко не всі проблеми знаходять своє рішення  і про них широко  говорив Станіслав Миколайович Ніколаєнко, я назву ще декілька.
По-перше, ми повинні продовжити політику нарощування обсягів  фінансування вищої освіти. Мова повинна йти про його  подвійне зростання вже в найближчий період з тим, щоб ми  забезпечили конкурентоспроможність української освіти в тому ж європейському просторі і світовому просторі, а відповідним чином і конкурентоспроможність випускника університету України. Зокрема, особливу увагу слід приділити оновленню  матеріально-технічної, технологічної бази навчального процесу, створення власної індустрії виробництво навчальних засобів. Саме це передбачено здійснити програмою "Навчальне обладнання", що вже підготовлено Міністерством освіти і науки, і невдовзі буде  розглянута урядом  за дорученням  Президента України. Передбачається виділяти на кожен рік, як мінімум, 130 мільйонів гривень, починаючи з наступного року.
По-друге, слід здійснити радикальні кроки щодо покращання умов проживання, харчування та відпочинку студентів. Підвищення з 1  липня стипендій вдвічі, відповідно до указу Президента України, а також започаткування соціальних стипендій для недостатньо забезпечених студентів та стипендій талановитим студентам для навчання за кордоном є суттєвими і важливими кроками, за що ми щиро вдячні Президенту. Але потрібно продовжити цю роботу, в тому числі і через надання пільгових кредитів не тільки для навчання, а й для проживання студентів.
Третє. Ми повинні зробити все для створення умов плідної співпраці студентів, роботодавців і університетів з питань працевлаштування та практичної підготовки, приведення у відповідність переліку напрямів і  спеціальностей з державним класифікатором процесій.
Четверте. Змушені констатувати, що розширення доступу до вищої освіти, а значить і збільшення контингенту студентів не завжди супроводжується адекватним зростанням  кількості  висококваліфікованих викладачів. Головною причиною є недостатній рівень оплати праці.  Хоч за минулий рік і початок цього року вона збільшена на 45 відсотків, але цього явно недостатньо. Уряд продовжить роботу по підвищенню заробітної плати освітянам і науковцям.  Кардинальним кроком у вирішенні кадрової проблеми повинно стати виконання у повному обсязі положень статті 57-ої Закону України "Про освіту".
Економічна ефективність системи вищої освіти  неможлива за умов існування малопотужних вузів та їх розпорошеності за підпорядкованістю. Відповідно до указу Президента України Леоніда Даниловича Кучми 1 лютого ми розробили програму поетапного впорядкування мережі вузів та системи управління мини.
Шосте. Невід’ємно складовою захисту особи і суспільства є боротьба з корупцією і хабарництвом у системі вищої освіти. Що  нами вже зроблено? Введено нормативно-правові норми, що розширюють права абітурієнтів та зменшують ризик суб'єктивного підходу до проведення вступних, випробування та оцінювання знань. Вони відомі, вже існують декілька років; впроваджується зовнішнє незалежне тестування навчальних досягнень учнів  загальноосвітніх навчальних закладів; з цього року змінено порядок формування апеляційних комісій, тепер до їх складу будуть входити провідні вчителі шкіл, які не беруть участь у роботі предметних комісій. І ці дії ми продовжимо.
Сьоме і останнє. демократизація суспільного  життя  у нашій державі вимагає запровадження нових принципів управління, залучення до нього всіх учасників навчально-виховного процесу. Тому  нагальним завданням  є розвиток автономії вищих навчальних закладів та студентського самоврядування. Поправки до законів, що внесені на розгляд народних депутатів суттєво розширюють права  університету щодо  фінансово-господарської діяльності.... органів студентського  самоврядування. Зі свого боку Міністерство освіти  і науки уклало договір із органами студентського самоврядування і вже відчуває позитивний ефект від спільної праці.
Шановний Володимире Михайловичу! Шановні учасники слухання! Впевнений, що всезростаюча увага з боку Верховної Ради до проблем освіти і науки, що виявилося у прийнятті ряду важливих законодавчих актів, а також і в проведенні сьогоднішніх слухань плідні робочі контакти і співпраця Міністерства освіти і науки та Комітету з питань науки і освіти допоможуть вітчизняній вищій школі перебороти існуючі труднощі, зберегти кращі традиції і разом з тим здійснити модернізацію системи освіти з тим, що у повній мірі відповідати потребам людини, суспільства і української держави у ХХІ столітті.  Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую Василь Григорович.
Шановні учасники слухань, ми заслухали доповіді, зараз перейдемо до їх обговорення. Так як і було домовлено під час відкриття час  виступу 5 хвилин. У нас працює автоматизована система відключення мікрофона. Тому звертаю вашу увагу,  4 хвилини 30 секунд - поступить звуковий сигнал, що у вас залишилося 30 секунд. Після 30 секунд мікрофон буде вимкнутий. І ви будете говорити просто сам собі. Тому, будь ласка,  всі ті, хто налаштувався говорити більше 5 хвилин, майте на увазі, що починайте із пропозицій, рекомендацій те, що варто сказати. А потім, якщо залишиться час, скажете ще те, що хотілось би сказати на початку. Бо завжди буває, що у кінці переходимо до цікавих речей, а часу вже сказати немає. Тому я просив би, перебудовуйте навпаки.
Друге прохання. Ми домовлялися про те, що по закінченню парламентських слухань, під їх завершення доповідачі дадуть відповіді на питання, на які вони зможуть відповісти  уже у  цій  сесійній  залі. Тому якщо у вас є запитання чи  появляться, будь ласка, в кінці у ложах сидять представники секретаріату комітету, питання  передавайте їм, вони передадуть доповідачам, і тоді ми одержимо відповіді. Отже, ще раз прошу, налаштовуйтесь на 5 хвилин. 
І я запрошую до слова  Михайла Захаровича Згуровського, ректора Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут", голову консультативної ради з питань  інформатизації при Верховній Раді України, академіка Національної академії наук України. Підготуватися  Сергію Петровському.

ЗГУРОВСЬКИЙ М.З. Дякую. Вельмишановний Адаме Івановичу, народні депутати, учасники слухань. Аналізуючи вітчизняну систему освіти, ми повинні відійти від розповсюдженого стереотипу минулого про те, що вона, як і раніше, є однією з найкращих у світі. На превеликий жаль, це вже далеко не так, хоч і не з її вини. 
Ще за часів горбачовської перебудови почав розпадатися колись дуже монолітний трикутник - власне виробництво, власна наука і власна освіта. Як наслідок, вже на початку незалежності України освіта втратила дуже важливу науково-інноваційну роль і залишила за собою лише просвітницьку функцію. Звичайно, в рамках цієї просвітницької концепції все розвивається непогано. І ми маємо прогрес. Безумовно, і освіта робить все, що може, і її штаб - Міністерство освіти і науки. Але залишається для нас принциповим питання. Чи зробимо ми той дуже важкий крок для повернення освіті роль продуктивної сили розвитку економіки та суспільного прогресу? Сама вона зробити це не може. Їй одній це не під силу. Ця проблема виходить за межі галузевої, власне освітянської і повинна вирішуватися на вищому політичному рівні держави, у першу чергу вами, законодавцями.
Які ж головні причини цього явища, і що доцільно було б зробити для їх усунення? Перш за все потрібно зробити дуже важливий крок про включення провідних університетів України, підключення до програм стратегічного розвитку держави. Необхідно усунути суттєві структурні невідповідності між потребами економіки та обсягами, структурою і якістю підготовки фахівці. Це вимагає виконання на рівні держави і регіонів важливої аналітичної функції стратегічного планування як розвитку пріоритетних галузей економіки, так і їх кадрового супроводження. Вже не можна витрачати бюджетні кошти на навчання незатребуваних суспільством фахівців за умови, що існує гострий кадровий дефіцит на представників окремих спеціальностей і кваліфікацій особливо в базових галузях промисловості, за рахунок яких Україна і повинна здійснювати  свій стратегічний розвиток. Наприклад, в середньому по групі технічних університетів України попит на інженерів-механіків, інженерів приладобудівників вдвічі перевищує можливості цієї мережі. На інженерів-металургів в 1,7 рази, хіміків-технологів в 1,6, на фахівців в галузі інформаційних технологій та електроніки в 4-5 разів. Ці явища також відповідають і світовим тенденціям. Так, в Японії зараз дефіцит інженерів складає один мільйон, в Німеччині півтора, в США - два з половиною.    
Другий комплекс питань пов'язаний з об'єктивним аналізом того, якою зараз є наша вища освіта у порівнянні з іншими національними системами? У чому наші недоліки і переваги? Зараз проводяться інтенсивні обговорення цього питання в рамках булонського процесу, про який вже говорив міністр. Але ми повинні його сприймати. Як же ми повинні його сприймати? Як до нього ставитися? 
На наш погляд, це такий процес, що спрощує взаємне розпізнавання різних національних систем освіти за групою узгоджених критеріїв і показників. 
Здійснення його для нашої вищої школи є важливим, але не найскладнішим завданням і зводиться переважно до зміни її форми, а не глибинних основ освіти.
Для нас, як і раніше, залишаються головними питаннями: чому навчати і як навчати фахівців для подолання нових суспільних, економічних, технологічних та інших викликів сучасного світу?  На жаль, останніми роками з'явилася ще одна гостра проблема: кому навчати у вищій школі? Тут важливими є декілька факторів. Перший пов'язаний зі змістом, методикою і якістю навчання. Ми повинні дати собі відповіді, який фахівець нам потрібний і за якою моделлю його готувати?   
Незалежно від спеціальностей, а їх у нас 584, найголовніше місце у підготовці, закінчую, має відводитися креативним, аналітичним здібностям, тобто його спроможностям формулювати проблеми, гіпотези і вирішувати складні міждисциплінарні задачі. Зараз же. на жаль. ми готуємо 60 відсотків фахівців за репродуктивною моделлю, коли людина має набір якихось знань і фактів, але не може вирішувати нові не знайомі задачі. І тридцять відсотків - це дипломовані люди, але практично не освічені. Важливим для нас завданням є ...

Слухання веде МАРТИНЮК А.І.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую Михайло Захарович. На вашому прикладі продемонструємо й іншим, як працює у нас система автоматичного відключення.
Будь ласка, я запрошую до слова Сергія Петровського, студента третього курсу філологічного факультету Уманського Державного педуніверситету імені Павла Тичини. Підготуватися Походенко Віталію Дмитровичу.

ПЕТРОВСЬКИЙ С.  Високочтимий пане Адаме Івановичу, вельмишановані народні депутати та присутні! В Уманському Державному педагогічному Університеті, в якому я навчаюсь готують учителя, адаптованого до ринкових перетворень і демократичних змін. Виховують гідного громадянина України. Сам я з родини династії вчителів. Мої діди, прадіди, мама, тато - сільські вчителі. Тому з дитинства бачу чим живе сільська школа і як ведеться її вчителю.
Українське вчительство ніколи не стояло осторонь державних проблем. Тому ми проходимо школу громадянського змужніння, розвиваємо організаторські здібності, вивчаємо основи управлінської компетентності і набуваємо вмінь приймати соціально виважені та професійні рішення через участь в органах студентського самоврядування. А саме: будівельні й педагогічні загони, малу академію наук, роботу у Приймальній комісії на громадських засадах.
Не секрет, що витоки переважної більшості проблем сучасності в недостатньому фінансуванні. Проте наш народ традиційно звик знаходити вихід із будь-якої скрути.  Знаходимо його і ми. Так силами будівельного загону здійснюємо ремонт аудиторного фонду, гуртожитку, в міру скромних можливостей сприяємо створенню у сільських школах народознавчих кімнат, їх унаочнення. Окрім того завдяки сільськогосподарській продукції, що вирощуємо на університетській агробіостанції соціально незахищені студенти мають  можливість харчуватися безкоштовно в нашій їдальні. 
Педагогічні  загони - один з напрямів становлення нас як громадян, робота студентів у пришкільних та літніх оздоровчих таборах сприяє унебезпеченню дітей від згубного впливу вулиці, а також соціалізації, розвитку здібностей, талантів, задоволення їх духовних інтересів.  У полі зору студентських педагогічних загонів обдаровані сільські діти. Їх залучають до роботи в малій Академії наук, через яку розширюються можливості вступу до університету. 
Активна участь студентів у роботі приймальної консультативної комісії "Абітурієнт" дає змогу випускникам сільських шкіл, а таких у нас понад 80 відсотків, знайтися у непростій для них ситуації, уважні до тих, хто хоче продемонструвати свою майстерність, а особлива увага дітям-інвалідам, дітям-сиротам, дітям з багатодітних сімей. Інакше кажучи, завдяки студентському самоврядуванню намагаємося допомогти ректорату у вступній кампанії не загубити таланти і надати їм можливість презентувати себе. 
Наша діяльність у клубі молодих політологів допомагає побачити себе державотворцями, які зініціюють активну участь студентства у процедурі виборів Президента України.  Дуже добре, що завдяки старанням міністра освіти і науки Василя Григоровича Кременя наші студенти з малозабезпечених родин мають можливість навчатися за цільовим пільговим кредитуванням. 
І ще одне, відповідно до указу Президента України з 1 липня цього року встановлено стипендію студентам 30 відсотків від прожиткового мінімуму. Ми вдячні і Президенту, і Уряду, і міністру, але життя свідчить, що цього недостатньо. Отже, сподіваємося, що висловлені Комітетом з питань науки і освіти Верховної Ради України пропозиції про стан і перспективи розвитку вищої освіти в Україні будуть реалізовані. І, по-перше, з Державного бюджету буде фінансуватися не менше, як дві третини студентів від загальної кількості. 
По-друге, з 2005 року встановлений розмір стипендії для студентів буде не менший прожиткового мінімуму. 
По-третє, збільшаться обсяги цільового пільгового кредитування для здобуття вищої освіти.
Про наш навчальний заклад говорять, що він вікнами в поле, в кінці якого сільська школа. Проблеми її нам генетично близькі і зрозумілі. Отож, нам вкрай важливо, щоб уряд і місцева влада реалізували основні положення Державної програми "Учитель", та національної доктрини розвитку освіти, чим створили би сприятливі умови життєдіяльності сільського учителя, за яких зросте бажання наших випускників виявити свій творчий педагогічний потенціал саме у сільській школі.
Шановний Володимире Михайловичу, ми всі пам'ятаємо ваші теплі слова про село і сільську школу. Отож, разом із урядом подбаймо і про село, і про школу, і про вищу школу, і про учителя. Бо учителем школа стоїть, як мовив Іван Франко, а школою - держава.
Проблем багато, але дорогу долає той, хто йде твердим поступом і чітко бачить мету. Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. Оптимізм Сергія зачаровує. Будемо сподіватися, що так воно і буде, як він побажав.
Слово має Віталій Дмитрович Походенко, віце-президент Національної академії наук України, академік. Підготуватися Прокопенку Івану Федоровичу.

ПОХОДЕНКО В.Д.  Вельмишановний Адаме Івановичу, вельмишановні колеги! Національна академія наук України вже тривалий час активно веде підготовку аспірантів та докторантів, забезпечує разом з освітянами роботу великої кількості спільних закладами вищої освіти кафедр, факультетів і відділень цільової підготовки студентів.
Щорічно між науковими установами академії та вищими навчальними закладами укладається та діє близько 120 договорів про співробітництво. Науковцями академії спільно з освітянами щорічно розробляється 200-300 спільних тем і проектів. За результатами наукових досліджень у творчій співдружності з освітянами у 2002-2003 роках було опубліковано понад монографій та підручників, успішно функціонують 7 наукових установ, подвійного НАН України та МОН України підпорядкування, які мають статус юридичної особи. На базі ряду провідних інститутів нашої академії створені навчальні кафедри міжнародної організації ЮНЕСКО. Понад 1200 висококваліфікованих наукових співробітників академії працюють  викладачами, сумісниками у системі  освіти України, читаючи навчальні курси з різноманітних учбових дисциплін. Серед тих, хто сьогодні активно веде освітню діяльність близько 120 академіків та членів-кореспондентів НАН України. Але освітянська діяльність академії конче  потребує певної систематизації, упорядкування, більш ефективної організації науково-навчального процесу та створення для цього  необхідних правових засад. Зауважимо, що сьогодні інтеграційні процеси освіти та науки у відповідному просторі нашої держави відбуваються в основному лише за рахунок внутрішніх ресурсів наукових установ академії та співпрацюючих з ними  вищих навчальних закладів, які є вкрай обмежені. Це вам відомо. В цьому плані, зокрема, заслуговує на увагу досвід  Російської Федерації, де успішно реалізуються федеральна цільова програма під назвою "Інтеграція науки і вищої освіти Росії на 2002-2006 роки", на виконання якої виділені значні бюджетні кошти. Цей досвід  бажано б запровадити і в нашій державі. На думку НАН України для підвищення її внеску в розвиток інтеграції освіти і науки в нашій країні нагальним є законодавче  закріплення права НАН України здійснювати освітянську діяльність. Ми впевнені, що академія своєю діяльністю і  авторитетом заслуговує такого права і сподіваємося на підтримку її пропозицій щодо відповідних змін в існуючому законодавстві депутатами Верховної Ради України. Зазначимо, що першим кроком втілення такого права в життя, враховуючи гостру необхідність забезпечення академії молодими талановитими фахівцями у  впорядкуванні і підвищенні ефективності її освітянської діяльності могло б стати створення у структурі НАН України університету державної форми власності для підготовки магістрів з найсучасніших напрямків фундаментальних наук, тобто фахівців здатних побудувати в Україні нове суспільство XXI століття та його економіку, що має грунтуватися на знаннях та інноваціях.
Зазначимо, вже сьогодні для цього НАН України має відповідний кадровий і матеріально-технічний потенціал, у тому числі  необхідну  інфраструктуру, яка  відповідає вимогам законодавства  України при створенні  вищих навчальних закладів. На нашу думку,  створення такого університету дозволила б організувати цілеспрямовану систему  відбору здібної молоді та її якісної підготовки  до подальшої наукової та науково-освітянської діяльності під час проходження магістерського курсу навчання поєднаного з активною науково-дослідною роботою. Саме таких фахівців сьогодні бракує академії. Ми сподіваємося, що Верховна  Рада розгляне ці наші пропозиції і прийме відповідне рішення. Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Віталію Дмитровичу.
До слова запрошується Іван Федорович Прокопенко, ректор Харківського державного педагогічного університету імені Сковороди. Підготуватися Анатолію Михайловичу Поручнику.

ПРОКОПЕНКО І.Ф. Шановний пане Голово! Шановні депутати! Шановні члени уряду, високоповажна освітянська громадськість, пані і панове! Мені  перш за все, як освітянину, приємно,  що справам  освіти, зокрема, вищої освіти  Верховна  Рада  приділяє належну увагу, і ми на сьогодні вже маємо достатній законодавчий супровід сьогоднішнього стану і перспектив розвитку освіти у цілому, зокрема, вищої освіти. 
Але освіта, як відомо, не галузь, а  функція держави, вона має свої переваги перед галуззю, бо вона  живуча. І навіть те режими, які намагалися знищити освіту, не досягали мети, вона все рівно жила.
Тоді, коли після жовтневого перевороту  були закриті класичні університети, як розсадники контрреволюції. Вища освіта  в Україні і в державі тій не зникла, хоч вона трансформувалася і переживала відповідні труднощі, бо вона функція держави. Її призначення дати цій державі освіченного громадянина, для нас - це українця, патріота, а якщо вища освіта, то і доповнити професійно науковою функцією, без чого не може розвиватися ніяка самостійна незалежна держава. І ми повні відповідальності за це, що тільки таким чином, дбаючи про зміст і якість освіти і створюючи передумови, щоб вона була доступна кожному, ми повністю поділяємо стурбованість Станіслава Миколайовича в його доповіді про те, що є гострі проблеми. Так, вони є, держава розвивається, ми змінюємося, і освіта повинна змінюватися.
Але дозвольте, Станіславе Миколайовичу, питання риторичне і не погодитись. Ну, якби  ми спочатку незалежності взяли та не дозволили, наприклад,  добровільні інвестиції для підтримки вищої освіти, ми б мали майже те ж саме, що при закритті класичних університетів з 1918 по 1933 рік і не більше, і не менше, і не тільки кількістю, охоплених вищою освітою, а просто втратою  освіти у державі. І довго-довго б це  виганяли. Справа у тому, що нічого не шкодячи, може б краще сьогодні, а на перспективу у слуханнях майбутніх заслухати таку проблему, як економічний супровід  розвитку освіти, всі проблеми економіки освіти і економічне її забезпечення.
І я трошки хотів з вашого дозволу до цього питання підійти. Саме економічний супровід дасть відповідь, що держава і освіта ніколи не була безкоштовною і дешевою. І наївно дуже думати, примітивно думати, що колись вона була зовсім безкоштовна і  доступна. А примусові запозичення для чого тоді існували у тій державі? І за рахунок цього покривалися ці витрати, які ми вважали безкоштовними. Сьогодні ми дбаємо про добровільні інвестиції. І думаю, що така система, як введення повної, доступної кредитної системи для кожного бажаючого отримати освіту, щоб на цей кредит не тільки  отримувати дидактичний кредит, а і їсти, пити і у мінімальних, так сказать, умовах створювати сім'ї, бо це той період для вищої школи, коли ще інші  проблеми тісно пов'язані. Таке питання  вже в пору ставити, законодавчо забезпечити і вирішити. Так, як вирішили деякі держави, в тому числі комуністичного спрямування, наприклад, Китайська Народна Республіка. І нічого поганого тут не трапилося, щоб повністю, якби платна вища освіта в Китаї. Вона платно, до речі, і середня. Середня ступінь теж є платною. 
Це яким чином? За цей кредит можна було б контрактувати нашого громадянина, а не готувати за державні кошти фахівців для інших держав. Бо це б його прив'язувало, як прив'язує кредит наших громадян, які поїхали до Америки чи до іншого, бо вони хотіли б уже повернутися в Україну, та кредити не дозволяють їм це зробити. 
Інша справа, якщо ми економічно обгрунтуємо потрібний нам бакалавр? Я вважаю, що потрібний. Це достатній рівень підготовки, але треба швиденько законодавчо, економічно обгрунтувати, для яких галузей, для яких напрямів бакалавр достатня освіта. Сьогодні ми замахнулися на те, що кожен бакалавр повинен стати магістром, поки що спеціалістом і магістром. Це дуже накладно для бюджету, для держави. Я думаю, що ми сьогодні не готові. Якщо ми ці питання вирішимо, і бакалавр почне працювати, як в Америці 85 відсотків фахівців, які працюють в господарстві, бакалаври, і нічого Америка не втратила, ми зекономимо гроші і разом з тим створимо передумови для більшого охвати освітою. Так же і стипендія, яка повинна стати справжньо соціальною, так же і з іншими видами автономії вузів. 
Всі ці питання можуть бути вирішені, і ми вважаємо, щоб Верховна Рада і надалі приділяла цьому уваги. Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Іване Федоровичу. Слово має Анатолій Михайлович Поручник, завідуючий кафедрою Київського національного економічного університету. За ним буде виступати Юрій Михайлович Колесник.

ПОРУЧНИК А.М. Шановний пане головуючий, шановні присутні. В рамках формату цього високоповажного зібрання хочу підняти три концептуальні питання, якими сьогодні переймаються кафедральні колективи вузів, які, на нашу думку, заслуговують на увагу вищого державного органу України. 
Перше питання. Стосується реформування вищої школи, зумовленого її інтеграції в європейській і світовий освітній простір, зокрема контексті   майбутнього приєднання України до Болонської декларації. 
Прогресивно мисляча частина науково-викладацьких кадрів вузів розуміє об’єктивний характер цього процесу, підтримує державний курс на гармонізацію національної моделі освіти з європейською і активно включилася у розпочатий Міністерством освіти і науки експеримент. 
Проте будучи діалектиками, ми не можемо ігнорувати той факт, що інтеграція несе в собі не тільки очевидні переваги, але й можливі загрози. Вони виражаються насамперед у можливій втраті національною освітою її основних цінностей, а саме: базової, теоретичної підготовки та потужної гуманітарної складової - тієї освіти, вищої освіти, яку ми всі, тут присутні в цій залі, здобули. В кращому випадку буде збіднення цих компонентів і одночасно пониження конкурентних переваг нашої вищої школи. 
<br><br>Європейська модель і технологія навчання у вищих навчальних закладах, ми добре це знаємо, стажувалися там, робить його не тільки демократичним і доступним, але й полегшеним і, я б навіть сказав, спрощеним. Але хіба не це призвело Європу до відставання від лідерів світового прогресу - США і Японії і спонукало, до речі, ініціаторів булонського процесу консолідувати наукові школи всієї Європи з метою його подолання? А з іншого боку, колосальний попит на наших інженерів, зокрема програмістів, в тій же Європі і США хіба не свідчить про високу фундаментальну і професійну нашу освіту? 
Ми сприймаємо інновації, які напрацювала західна вища школа. Це і ступенева система освіти, і модульно-кредитна система оцінки знань та контролю якості, і доктрини педагогічні, які характеризуються своєю відкритістю, прозорістю, демократизмом у відносинах студента і викладача, запозичуємо їх і, разом з тим, наші вузи-партнери, європейські вузи, використовують і наші прогресивні технології і навчальні програми, зокрема розроблені в нашому Національному економічному університеті.   
Мотивації достатньо. Про що я хотів просити законодавців? Про юридичну державну підтримку зусиль професорсько-викладацьких кадрів у відстоюванні, захисті і розвитку базових цінностей і принципів нашої освіти заради досягнення її високої якості. 
Розробляючи навчальні програми як реалізатори державної стратегії розвитку вищої освіти, ми будемо відстоювати наші принципи і ідеї, але нам потрібне правове поле, в якому наша професійна діяльність була б ефективною. 
Друге питання - про сучасну майбутню роль кафедри у розвитку вищої школи, яка є базовим структурним підрозділом будь-якого вищого навчального закладу, головним місцем роботи викладача, я б сказав би, мозковим центром вищого навчального закладу. 
На жаль, в законі про вищу освіту окреслено ще організаційні параметри цієї структури, але не визначено, як і в інших, до речі, нормативних документах, права, роль кафедри у формуванні концепції змісту освіти, розробці новітніх навчальних технологій, організації наукових досліджень. 
Що нас тривожить? В процесі наближення вітчизняної освіти до європейського типу можуть і вже виникають сумніви щодо доцільності збереження кафедр, яких, як відомо, у європейських вузах не існує. Ми вважаємо, що кафедри як організаційно-творча ячейка вузу, як його фундаментальна опора не вичерпала свого потенціалу, і має право не тільки на існування, але й повинна відіграти конструктивну роль в оновленні нашої вищої освіти, надати їй нового змісту і характеру роботи. Сподіваємося на державну і відомчу підтримку у піднятті престижу кафедр.
І третє питання - про статус професора університету. Але спочатку коротка преамбула. Як дослідник глобалізаційних процесів, я хочу наголосити на визнаній сьогодні у світі академічними колами тезі, що  у постіндустріальному суспільстві основними інституціями стають університети і ТНК замість, в ........... компанії це було в постіндустріальному суспільстві, а центральною фігурою в університеті, безперечно, є професор. Винятковість цієї фігури у вищій школі повинна бути державно і законодавчо визначена з точки зору зарплати, пенсії, педагогічного навантаження, забезпечення ...... творчими відпустками і відрядженнями, інфраструктурною базою. Тому я маю надію, що панове ...

ГОЛОВУЮЧИЙ.  Дякую.  Слово має Юрій Михайлович Колесник - ректор Запорізького державного медичного університету, підготуватися Головатому Миколі Федоровичу.

КОЛЕСНИК Ю.М. Шановний Адаме Івановичу, шановні народні депутати, колеги! Місяць тому ми отримали пропозицію до рекомендацій Парламентських слухань про стан і перспективу розвитку вищої освіти в Україні. Дуже цікаві пропозиції, і на нашу думку, якщо п'ятдесят відсотків цих пропозицій буде виконано. ми будемо вдячні, а якщо всі сто - це буде слідством того, що проблеми вищої освіти є першочерговими в нашій державі.
Учора в Міністерстві охорони здоров'я відбулася нарада ректорів, на якій я був присутній. Про що там ішла мова? Перш за все це входження медичної освіти до Болонського процесу, якому немає альтернативи, як немає альтернативи комп'ютеризації, якщо ми хочемо вижити, якщо ми хочемо, щоб наш диплом був визнаний у світі. Проте медична освіта має свої особливості. Викладач медичного ВУЗу виконує принаймні чотири важливіших функції - це викладач, це педагог-виховник, науковець і лікар. І остання функція є важливіша. А чи може цей викладач виконувати цю функцію, якщо педагогічне навантаження становить понад 900 годин на викладача. При цьому співвідношення викладач-студент у медичних ВУЗах є одне з найбільших у світі. В інших же галузях воно складає 1-4,5-5. Це, наприклад, фізичне виховання, театральне мистецтво, архітектура, дизайн, реставрація та інші. До речі, у странах Європейської співдружності, до якої ми йдемо це співвідношення для лікарів складає 1-4,5.
Десять років тому співвідношення для лікарів у нас було 1 із 6-ти, зараз один дев'яти. Тобто зросло на тридцять відсотків. І хіба можна при такому педагогічному навантаженні якісно підготувати фахівця, якому наші громадяни будуть довіряти своє здоров'я і життя.
Ще про специфіку підготовки лікаря. Навчальний процес в наших вузах нерозривно пов'язаний з лікувально-діагностичним процесом, тобто студент з першого курсу знаходиться вже в клініках. Тому нас дуже хвилює питання переходу до підпорядкування до Міністерства освіти і науки, як будуть складатися відносини наших кафедр, розташованих в клініках, які підпорядковані будуть Міністерству охорони здоров'я. Адже, можливо, виникнуть питання оренди, плати за комунальні послуги та енергоносії. До речі, для нашого вузу ця сума буде становити понад два мільйони гривень на рік.
Який ми бачимо в цьому плані вихід. Ну, створення, по-перше, наших власних університетських клінік, які існували в нас до 1931 року. І нині всі медичні вузи розпочали роботу в цьому напрямку, але нам потрібна підтримка, бо це питання може вирішитися лише на рівні або Кабінету Міністрів, або місцевих адміністрацій.
Підготовка лікаря, як ви знаєте, потребує багато коштів. Сьогодні нам для якісного навчання потрібно сотні тисяч гривень, мільйони гривень. Це кошти того обладнання, без якого просто неможливо вести навчальний процес на сучасному рівні.
Де брати ці кошти, яких у держави на сьогодні немає? Вихід тут тільки один: це залучення до навчання іноземних громадян. Сьогодні, ви знаєте, більше третини з 20 тисяч іноземців, які навчаються в Україні, навчаються в медичних навчальних закладах. 
Я тільки-но повернувся, тиждень тому, Малайзії, де проходила виставка "Освіта Малайзії - 2004". Під час зустрічі в Міністерстві освіти, вищої освіти - там є таке міністерство, - департаменті вищої освіти нам сказано, що на сьогодні є шість тисяч малайзійців, які готові виїхати навчатися до України, а це принаймні 18 мільйонів доларів.
Що потрібно для цього? Для цього потрібна акредитація наших вузів. Вирішити на своєму рівні питання ми не можемо, тому тут потрібна державна підтримка.
З навчанням іноземців пов'язаний ще один важливий момент. З наступного року вступає в дію стаття 23 Закону про освіту, яка обмежує навчання на контрактних умовах. Тут необхідно терміново вносити доповнення в Закон про вищу освіту, адже відповідно до роз'яснень юридичних служб в це обмеження попадають і іноземні студенти.
І ще одне питання, яке хвилює ректорів  медичних вузів. Сьогодні немедичні вузи почали підготовку фахівців, які можуть виконувати окремі лікарські функції. Це фізична реабілітація, косметологія, медична  психологія та інше. Я знаю приклади, коли підготовку провізорів та фармацевтів хочуть розпочати технічні вузи. І це питання нас не може не хвилювати, оскільки здоров'я людини... за  здоров'я людини повинен відповідати фахівець, який має певний рівень підготовки.  Вважаю, що це  прерогатива тільки  медичних вузів, тим більше, що на це наголошував не раз Президент України. Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Юрій Михайлович. Слово має Микола Федорович Головатий, голова правління  Конфедерації недержавних вищих закладів освіти України. Підготуватися Вакарчуку.

ГОЛОВАТИЙ М.Ф. Шановний Адаме Івановичу, вельмидостойне товариство! Як голова правління Конфедерації недержавних вищих  закладів освіти України маю сказати найперше, що в державі немає недержавних вищих закладів освіти України. В державі є вузи, які фінансуються за різною технологією, за різною системою. В тому числі і вузи, які  готують спеціалістів за державним замовленням. І будь-які розмови про те, що державні, недержавні є абсолютною нісенітницею. Кожен вуз є державним і має готувати висоокпрофесійного  спеціаліста. Більше того, справжнього громадянина держави, в якій він навчається.
Постановчі проблеми у мене слідуючого порядку. Проблема перша. Це проблема, з якої  й почав вельми Станіслав Миколайович, коли говорив про  державу і ставлення до освіти. Станіславе Миколайовичу, нам цілком відомо, що за 13 років держави ми створити національну систему освіти поки що не змогли і поки що не можемо. Чому? Тому що у нас принципи і методика фінансування освіти далеко не ті, які починались за першої національної програми, яка розроблялась при Таланчукові, за другої національної програми, яку шановний Василь Григорович і його розумні колеги запропонували також державі. А якщо ми в державі не можемо сьогодні виділити, як Японія, Німеччина чи якась інша країна 40 чи 35 відсотків валового внутрішнього  продукту на освіту,  то тоді постає питання, перше, в   якій мірі то державна система освіти?  У тій мірі,  в якій держава спроможна замовити, розмістити, проплатити і працевлаштувати свого  фахівця, а не так, як держава загалом це декларує. Вочевидь, що це питання такого  порядку, яке при нинішньому Президенті, при нинішньому уряді, при поважній  Верховній Раді практично не може бути вирішеним, тому що немає до цього відповідної політичної волі.
Питання друге. Це питання, яке стосується  того, скільки вчитися. Єдина система у державі і єдина сфера, яка утримує стабільність  у державі, ліквідовуючи не лише антинаціональні прояви, поведінку негативну  і все інше, це система освіти. Чим більше дітей буде вчитися, тим краще. Всілякі розмови:  512, 730, скільки вчитися? Всі повинні вчитися. У Конституції сказано: право на освіту людини. А звідси, кого має вчити держава. держава має вчити того, хто  забезпечує життя держави: це силові структури, це космос, це матеріальне виробництва, а звідтіля відродження, Станіславе Миколайовичу, середньої і спеціальної освіти, як  конча потреба. Інакше всякі розмови  про середній клас у цій державі є абсолютною знову ж таки утопією, тому що  під яке виробництво ми готуємо сьогодні, якщо ми тиражуємо  фахівців з вищою освітою, як безробітних людей, не маючи  відповідного першого робочого місця, його забезпечення. Стаття про перше робоче місце взагалі не працює 13 років у цій державі. А вочевидь, уряд повинен над цим серйозно задуматися.
Третє. Я хочу сказати про відому  проблему, яка стосується все-таки  дискримінації недержавної системи освіти. Скільки  можна говорити про те, що  викладач, студент і тому подібне у недержавному  вузі дискримінований у тій системі, яка є позадержаною, як ми говоримо. Я кожен день, як  ректор Міжрегіональної академії управління персоналом знайомлюся з дітьми, а вчора підписав і провізував позов до Печерського суду студентки, яка звернулася до каси придбати звичайний квиток для проїзду,  а їй сказали: "Ви вчитеся у недержавному вузі". Давайте  закриємо тоді недержавну систему освіти або приватизуємо державні вищі заклади освіти, які,  вибачайте, шановні професори, але важко сьогодні називати державними, оскільки фінансування на освіту у них не є стовідсотковим. І вони не платять таку орендну плату за приміщення, вони не платять двойне оподаткування як недержавна система освіти. 
Третя проблема  - проблема Болонського процесу. Я серйозно як професор, як викладач хвилююся по цій проблемі. Європа інтегрується  не тому, що їй треба інтегрувати освіту, Європа інтегрується тому, що є Сполучені Штати Америки. Європа має свою валюту, Європа має свою територію, Європа буде мати свій уряд, а ми повинні мати національного  фахівця, патріота своєї держави. І мене хвилює не тільки уроки Голокосту,  уроки футболу, мене  хвилюють уроки громадянства українського, голодомору 1932-1933 років. Для якої ж держави ми тоді готуємо спеціаліста? Ми що для Гарварду його готуємо чи у Гарварді? Там немає національної, а ми маємо національну систему освіти. І останнє, що я хотів би сказати, я хотів би сказати про те, що напрацьовано надзвичайно багато у системі освіти...

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую Микола Федоровичу. Що значить професорський голос, і без мікрофона чути, що хоче сказати. 
Я запрошую до мікрофона Івана Олександровича Вакарчука, ректора Львівського національного університету. За ним буде виступати Майстришин.

ВАКАРЧУК І.О. Вельмишановний пане голово, вельмишановні народні депутати, вельмишановний пане міністре, вельмишановні колеги освітяни, пані і панове!
Від ради ректорів вищих навчальних закладів у Львівщині ми подали свої пропозиції до профільного комітету Верховної Ради. А тут я хочу звернути вашу увагу на окремі проблеми, які сьогодні є визначальними для української вищої освіти. Мова іде про конкретний план дій для законодавців, урядовців, ректорів усієї академічної спільноти, як  у наших економічних, політичних і  соціокультурних реаліях перетворити освіту в основи економічної стабільності, соціального добробуту, динамічного розвитку суспільства і фактор національної безпеки. 
Вища освіта не  повинна бути дзеркалом суспільних та економічних  негараздів, а інструментом їх усунення, вікном у майбутнє. Так і у більшості країн світу, де знання стали рушійною силою і де науці і освіти надають пріоритетне значення. Так повинно бути і в нашій державі. Ми маємо створити всі умови для належного функціонування гідності педагога, науковця, інтелектуала, а не пасивно спостерігати процес маргіналізації освіти і науки. 
У контексті демографічної кризи надзвичайно важливим стає пошук і підтримка талановитої молоді. Людина не залежно від місця проживання має право на добру освіту, але якщо взяти до уваги сільську і міську школи, то між ними важко не зауважити різниці. Усвідомлюючи це, вищі навчальні заклади львівського регіону надають допомогу сільським школам. Так у Львівському національному університеті імені Івана Франка уже упродовж десяти років реалізується програма "Обдаровані діти села". Завдяки цій програмі частина випускників сільських шкіл, які навчаються в нашому університеті, становить 40 відсотків. 
Ще одним викликом для України є проблема відтоку перспективних молодих вчених за межі України. Для зменшення масштабів негативних наслідків цього процесу для нашої освіти і науки необхідно створити державну програму підтримки обдарованих студентів і молодих вчених. Перші кроки зроблено. І є стипендії Президента, Верховної Ради, Кабінету Міністрів. Але їх кількість надто мала, щоб стимулювати творчість молодих науковців.
Наступна проблема. Необхідно розробити механізми державного захисту окремих спеціальностей, які не мають попиту на ринку праці, однак є фундаментальними і не лише для класичної університетської освіти, а і для збереження і розвитку культури нації. 
Далі. Зважаючи на динамічний розвиток високих технологій і потребу в розвитку фундаментальних досліджень, необхідно збільшувати прийом студентів на природничі та технічні спеціальності. А оскільки застаріла матеріально-технічна база українських вищих навчальних закладів практично не дозволяє підтримувати високий рівень наукових досліджень та навчання у багатьох напрямках, то на нашу думку, варто створювати національні дослідницьких центри за європейським зразком на базі провідних університетів з цільовим виділенням бюджетних коштів на їхнє технічне оснащення та розвиток. Це суттєво сприятиме закріпленню молодих наукових кадрів в Україні. 
Необхідною умовою якісної вищої освіти є забезпечення сучасними українськими підручниками. Тут потрібна особлива підтримка держави в університетській і видавничій діяльності, а саме: дозволити університетам розповсюджувати власну навчально-методичну та наукову літературу без втрати статусу неприбуткової організації. Цей законодавчий жест спрацює і на користь вищої освіти і на користь суспільства. Оскільки норму Закону про освіту про виділення 10 відсотків валового національного доходу на підтримку і розвиток освіти ніхто не виконує, то сьогодні бюджет освіти такий, що не забезпечує навіть виживання вищих навчальних закладів. 
Тому без платного навчання державні вищі навчальні заклади не можуть функціонувати, і сьогодні це є вимушений крок. Сучасна система виховання теж не відповідає сподіванням суспільства не просто на фоні очевидної девальвації академічних цінностей, відвертого глузування в інформаційному просторі з наших національних цінностей, організовувати також і студентське самоврядування. 
Тут не зарадиш справі наказами, а тим більше силою чи примусом. Для молоді потрібні як моральні авторитети, так і система інваріантних цінностей. На жаль, не завжди політичні та фінансові еліти сповідують вартості, які прищіплює школа та університет. І не тому в молодіжному середовищі такий дефіцит ідеалів та глибока криза моралі виховання не лише проблема вищої освіти, а і всього суспільства і держави.
Щодо майбутнього підписання Україною Булонської декларації, то нам необхідно не лише вивчати можливості наших студентів там, за кордоном, а й зробити привабливими наші вищі навчальні заклади для іноземців. 

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. (Оплески)
Слово має Володимир Якович Майстришин, народний депутат, депутатська фракція "Регіони України". Підготуватися Горохову Євгену Васильовичу.

16:42:07 
МАЙСТРИШИН В.Я.
Володимир Майстришин, фракція "Регіони України".
Шановний Головуючий, шановні народні депутати, шановні гості! Відповідальність за стан вищої освіти як освіти взагалі лягає виключно на плечі держави. Підтримка вищої освіти з боку держави, ефективне законодавче регулювання, функціонування має бути постійним першорядним завданням.        
Навіть з економічних проблем необхідно всіляко підтримувати вищу освіту як не державному, так і на регіональному рівні. Міністр освіти і науки в своїй грунтовній доповіді чітко охарактеризував стан і перспективи розвитку вищої освіти на макрорівні. Але здобутки системи вищої освіти на державному рівні можуть бути вагомими лише тоді, коли вектор політичного бачення проблеми і стратегія розвитку вищої освіти буде в центрі уваги місцевих регіональних органів виконавчої влади. 
Останнім часом входить у вжиток термін "регіональна освіта", який має ширше значення, ніж регіональний компонент освіти. Регіональна освіта забезпечує задоволення особистих потреб громадян в отриманні освіти, організації системи безперервної освіти в регіоні, здатної повною мірою забезпечити потребу в кадрах.  Не випадково багато регіонів  у розвитку закону про освіту та про вищу освіти розробляють та вводять в дію регіональні програми розвитку освіти. Приймаються спеціальні угоди між місцевими адміністраціями та вищими навчальними закладами. 
Проблеми в регіонах є і потребують їх негайного розв'язання. По-перше, вирівнювання освітнього потенціалу на регіональному рівні є метою забезпечення рівних можливостей громадян для здобуття вищої освіти. На мій погляд, це можливо подолати через удосконалення мережі вищих навчальних закладів.  Наведу лише один приклад, який підтверджує строкатість потенціалу регіональних мереж вищих навчальних закладів. Середній показник по Україні становить 387 студентів на 10 тисяч населення, серед 27-ми регіонів 19 є депресивними по відношенню до цього індиката. 
По-друге, подрібнення та автоматизація мережі вищих навчальних закладів на регіональному рівні не витримує ніякої критики. Ось подивіться, сьогодні вищі навчальні заклади підпорядковані 23-м центральним органами  виконавчої влади.  Отже, Партія регіонів в цілому підтримує необхідність вдосконалення системи управління вищою освітою з урахуванням регіональних аспектів через передачу вищих навчальних закладів до сфери управління Міністерства освіти і науки. 
По-третє, формування завдань щодо більш точного врахування потреб кадрового забезпечення загальнодержавної програми є особливо розвиток регіонів. Контрольні показники  прийому за конкретними напрямками і спеціальностями до вищих навчальних закладів. Хочу довести до відому, шановне зібрання тому, що сьогодні у Верховній Раді розглядається закон регіонального розвитку, в якому одним із головних завдань є розвиток кадрового потенціалу регіону, враховуючи розвиток регіону і в цілому держави, на найближчих 5-7 років, так щоб можна було зрозуміти мені як батьку, якого син закінчив у цьому році школу, щоб було зрозуміло, які потреби у професійних спеціалістах будуть найближчих 5-7 років.
Нещодавно в Києві проходила конференція країн СНД, на якій розглядалося питання зайнятості населення, в тому числі питання щодо зростання надходжень інвестицій і можливість освоєння цих інвестицій найближчим часом.
На жаль, рівень та якість підготовки кадрів не відповідають потребам приходу інвестицій, з одного боку, а, з іншого боку, ті кадри, які сьогодні є, треба терміново перекваліфіковувати.
На сьогоднішній день Україна є експортно орієнтована держава. І структурі нашого експортного товарообігу переважає сировина та товари первинної обробки. І тому тут на кадрові потенціали треба звернути особливу увагу. Позиція нашої фракції полягає у тому, що кожна інвестиція держави буде важливою, і особливо важливо, коли буде ця інвестиція в освіту.
Протягом 2002-2003 року Україна збільшила приток інвестицій майже в два рази. Але ж всі ми повинні усвідомити, що сучасні технології окуповують за три-п'ять, а то й десять років. Таким чином, кадровий потенціал також повинен встигати за зростанням інвестицій.
І головне. Ми сьогодні повинні чітко собі зрозуміти, що якщо кадри - це той момент, який зараз не видно (і це може стати видно тільки через декілька років), тому ця проблема повинна відчуватися і бути на пульсі Верховної Ради в тому числі.
Хотів ще звернути увагу на те, що сьогодні здобуття... Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Володимир Якович.
Слово має Горохов Євген Васильович, ректор Донбаської державної академії будівництва і архітектури. Підготуватися Олександру Морозу.

ГОРОХОВ Є.В. Шановний головуючий, шановні депутати, шановні колеги! Студентство та викладачі Донеччини дуже вдячні нашому комітету і нашій Міносвіти, що вони зробили дуже необхідну і дуже тяжку роботу, проаналізувавши стан нашої діяльності не тільки на прикладі столичних ВУЗів. а і всіх периферійних ВУЗів, де проблем значно більше ніж тут в Києві.
Я хотів би звернути увагу на декілька позицій цих рекомендацій. Перше. Коли ми шукаємо гроші на пошукові дослідження, на научне обладнання - воно перед нами. Звільнити нас від оподаткування оплати вартості науково-дослідних робіт, які здійснюють ВУЗи. Не тільки за рахунок Державного бюджету, а і за угоди, які ми складаємо з підприємствами. Наприклад, наш ВУЗ заробляє три мільйони гривен хозрахкунково, а державою по бюджету ми получаємо шістсот тисяч. Триста тисяч ми втрачаємо на те, що з нас знімають. Так ось ті гроші, які б я потратив на обладнання і на пошукові дослідження. Дайте нам цю пільгу.
Друге. Я просив би депутатів звернути увагу на те, що рекомендації, дани пільги для наших підприємств в розділі 2 пункту 3 нашим роботодавцям. Вони нужні, вони получають 14 відсотків економії. Але лишають працівника, то єсть нашого випускника зовсім соціальних гарантій. У тому числі пенсіонного забезпечення, соціального страхування, страхування від нещасних випадків і хвороби. Це недопустимо.
Дуже своєчасна та цінна пропозиція номер 8 розділу 4 "Обговорення національної системи оцінювання моніторингу якості освіти". З нашої думки, це треба робити таким  чином: оцінювати якість освіти, яку веде ДАК, треба і далі. Вона себе оправдала. Оцінювать же професіональну підготовку фахівців треба проводити через международні інституції. Ми провели таку акредитацію 5 років тому, і 8 червня будемо проходити повторно наступні 5 років. Це доказала нашу привабливість нашої освіти в Європі. Раз. 
Будівельники получили не только наших випускників з міждународним дипломом, які признаються в 140 странах, а і допомогу фірмам отримати ліцензії на те, щоб будувати об'єкти, які інвестуються закордонниками. Це дало можливість брати іноземних громадян на навчання і вже нема розговору о том, що  ми даємо не тот диплом. Це международний диплом.
Оцінювати ж якість управління освіти та наукової діяльності треба с помощью міжнародної системи ІСО, ІСО9001, ..........
Ми за... таку  прошли акредитацію через тиждень ми получимо .......... сертифікат якості освіти і наукової діяльності. Це дає гарантію того, що наша освіта буде признана не тільки на Україні і в Європі. Ми  допоможемо любому вузу, який піде таким шляхом, як  ми  зробили 250 стандартів, ми вас це дамо.
Закінчуючи, я хотів би ще раз попросити наших депутатів, щоб це було щорічно,  всі ті, що ми  рішення  приймемо, ми їх провіримо наскільки вони виконуються. І тоді ми будемо знати, що як нам робити далі.
Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ.  Дякую.
Я бачу, що серед учасників наших слухань немало прекрасної половини жіноцтва, а з гендерною політикою у нас у цій залі досить погано, тому давайте будемо виправлятися. 
Слово має Олександр Олександрович Мороз, народний депутат, керівник фракції Соцпартії. Підготуватися Правлюк Наталії Леонідівні.

16:52:49 
МОРОЗ О.О.
Шановні друзі! Давайте будемо  відвертими. Нинішній стан вищої освіти  наочне свідчення нездатності існуючої влади  відчувати і реагувати на найгостріші виклики життя, усвідомлювати пріоритети, бачити перспективу, яка б забезпечувала достойне місце  України у світі. 
У доповіді Станіслава Ніколаєнка підкріпленої, до речі, низкою проектів законодавчих актів, які при вашій згоді можна запровадити, в доповіді міністра Василя Кременя ми бачимо, найперше, переконливі докази повної невідповідності фінансування освіти не лише об'єктивно вмотивованим потребам, а й тим мізерним подачкам, інакше не назвеш, які передбачені злиденним державним бюджетом. Це оцінка  рівня розуміння урядом, владою значення освіти. Посилання на відсутність коштів неправдиве, а приховані доходи  бюджету, небажання включити у державний борг  близько 5 мільярдів гривень заборгованості по 57-ій	 статті Закону "Про освіту", оголошення Президентом за межами його повноважень осіннього підвищення стипендій, призупинення Законом про державний бюджет освітянських законів, все це  різновекторні рефлексії на одну тему: як створити видимість турботи про галузь, не роблячи реальних кроків на зустріч потребам мільйонів зайнятих у цій галузі людей. Видимість, яка б дозволила у черговий раз скористатися впливом цих людей під час президентської компанії. 
Депутати-соціалісти ініціювали подання до  Конституційного Суду про тлумачення 53-ї статті Конституції. І ми одержали позитивну відповідь, знаючи її наперед про те, що  в Україні не витримуються норми Конституції стосовно освіти у комунальних, найперше державних  закладах за державний кошт.  Про це мені, як одному із авторів Конституції, соромно і прикро говорити, але так є. Парламент не перший раз розглядає нинішнє питання. Те, що зрушень після того відчувається надзвичайно мало, означає, що йдеться не про галузеву, функціональну чи соціальну проблему, а йдеться про проблему політичну. Якщо на конференцію освітян, організовану Комітетом  Верховної Ради України два роки тому, де  схвалені конкретні переконливі реальні шляхи виведення  освіти із кризового стану, жоден  представник виконавчої влади не прийшов, як сьогодні, до речі,  Прем'єр чи хоч  би  віце-прем'єр з гуманітарної  політики. А організовані владою  альтернативний офіційний  з'їзд затвердити підготовлену  на згаданій конференції програму побоявся. То це не страх професіоналів помилитися, це страх пригніченості, страх  підневільних людей. На такому стані, на страхові побудована вся система управління державою. І з цим потрібно покінчити. Шлях до цього один: зміна системи влади. Без такої зміни  ми будемо знову і знову  збиратися у цьому високому залі, говорити про очевидні речі без будь-яких позитивних наслідків.
Україна невблаганно втрачає свій освітній і науковий потенціал. Правий тут Михайло Згуровський, це не може залишати байдужими всіх порядних людей, в тому числі тих, хто займається політикою.  Наше завдання створити умови для відповідності кількості та якості підготовки фахівців вищої категорії, спеціалістів і науковців перш за все потребам забезпечення прогресивного розвитку України. Створити умови, щоб ця інтелектуальна  сила була "восстребована" російською мовою суспільством. Сьогодні цього   немає  і близько. Того, що вчать у вузах,  добитому виробництву  не потрібно. Звідси відтік інтелектуальної еліти  за кордон, звідси апатія, втрата соціального оптимізму у студентській молоді. Звіт цей хоч і не тільки з цієї причини, розвиток псевдонауки, псевдоакадемій, лжевчених, що мають кандидатські, докторські, академічні звання, не маючи пристойної середньої освіти. Приклад такого шахрайства дають державні чиновники. Так. Але ж і вчені ради, Академія наук, Вища атестаційна комісія слухняно гнуться перед сірятиною, дають звання, ступені, знищуючи тим самим авторитет науки, знищуючи себе. Цьому лихо теж треба покласти край.
Я недавно зустрічався із школярами, переможцями і призерами конкурсів в так званій Малій академії. Хочу сказати, потенціал України є, великий потенціал. Його треба не розгубити. Треба державною політикою відповісти на запитання, на те світло таланту, що струменіє з дитячих чи юнацьких очей. Соцпартія, керуючись принципом "Бюджет сім'ї розпочинається з дітей, а бюджет держави - з освіти" пропонує таку відповідь у своїй програмі порятунку освіти. Вірю, що незабаром настане час для втілення її в життя. 
Хоча наостанок звернутися до керівників вузів і наукових закладів. Починається президентська кампанія. Не гніться, будьте незалежні, то ви будете мати і вільних спеціалістів, які...

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Олександре Олександровичу. Слово має Правлюк Наталія Леонідівна, декан обліково-фінансового факультету Вінницького державного аграрного університету. За нею буде виступати Симоненко.

ПРАВЛЮК Н.Л. Шановний Адаме Івановичу, шановні народні депутати, члени уряду. Звичайно, зміна політика, зміна економіки, зміни інших показників нашого життєвого стану викликає і зміни в реформуванні вищої освіти України. 
Шляхи реформування різні. Але вони повинні бути перш за все враховувати національні традиції вищої школи, не знищувати те краще, що у нас було і є на сьогоднішній день. 
Одним із напрямком такого реформування, на нашу думку, може бути інтеграція вищих навчальних закладів за галузево-територіальним принципом. Враховуючи особливості підготовки кадрів в аграрних навчальних закладах, відповідна організація здійснена у Вінницькій області, де на базі Вінницького державного аграрного університету створений регіональний університетський центр, в склад якого ввійшли з правами окремих юридичних осіб, це дев'ять аграрних технікумів. Загальна кількість студентів на сьогоднішній день даного навчального закладу складає 14,5 тис. студентів. Загальна база навчальна на сьогоднішній день врахувала також те, що до складу технікумів входили навчально-дослідні господарства, на базі яких створені на сьогодні науково-дослідні господарства, і сьогодні університет має у своєму розпорядженні сім тисяч гектарів землі.    
За такою схемою можна, з одного боку, розвивати виробничо-дослідну базу університету і, в той же час, упорядковувати мережу навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації, поступово ліквідуючи неперспективні технікуми. 
Єдине прохання, пани депутати, що у Законі про вищу освіту необхідно визначити суть поняття "окремі права юридичної особи" або передбачити в законі можливість для вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівня акредитації мати у своєму складі структурні підрозділи з правом юридичної особи. 
Станіслав Миколайович зазначав про те, що на сьогодні залишається невирішеною проблема працевлаштування випускників. Залишається вона актуальною і для випускників аграрних вузів. З свого боку університет робить все можливе, щоб рівень випускників відповідав сьогоднішнім вимогам вищої школи, а також забезпечувати їхню конкурентоспроможність.   
Однак, на селі випускник зустрічається з відсутністю елементарних соціальних і матеріальних умов. Про яке закріплення на селі молодих випускників може бути мова, якщо середня заробітна плата працівника сільського господарства по Україні на сьогодні складає всього 210 гривень за даними 2003 року? А по Вінницькій області зокрема 185 гривень? 
Ви знаєте, що підготовка спеціаліста, спеціаліста аграрного спрямування на сьогодні в середньому складає в місяць, якщо брати, більше 200 гривень. В місяць 200 гривень за навчання і 185 гривень заробітна плата після того, як він закінчить вищий навчальний заклад.
Звичайно, це - глобальне проблема. Вона стосується не тільки випускників аграрних вузів, а, мабуть, випускників усіх  випускників вищої школи. На сьогоднішній день чинне законодавство не виконується, не працює прийнятий ще в 1990 році закон України про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві. Цю проблему необхідно вирішувати комплексно  на всіх рівнях - і на законодавчому, і на урядовому, і на місцевому, і передбачити перш за все стимулювання молодих спеціалістів для їх роботи на селі, якщо ми хочемо підняти рівень, продуктивність виробництва в сільському господарстві. 
В рекомендаціях парламентських слухань пропонується передати всі вищі навчальні заклади до сфери управління Міносвіти і науки. Мій колега з Медичного університету зазначав, що це, звичайно, має, з однієї сторони, позитивні фактори і їх перераховано у цих рекомендаціях, але є ще й негативні, і невідомо ще, чи негативні фактори не перевищують той позитив, адже в основі всього лежать кошти, фінанси. І, звичайно, хто буде оплачувати те підвищення кваліфікації працівників, якщо немає тих коштів на сьогодні?  Ви знаєте, що дуже значна кількість недодано цих коштів у сферу вищої освіти. 
За довгі роки свого існування аграрна освіта напрацювала відповідні методики, і їх необхідно зберегти і залишити на сьогодні. І це можливо лише у тісній співпраці з виробництвом, з обласними, районними органами управління АПК і за умови збереження галузевого підпорядкування. Порушення цих зв'язків позбавить можливості ефективно впливати на поліпшення кадрового... 

ГОЛОВУЮЧИЙ.  Дякую, Наталія Леонідівна. 
Слово має Петро Миколайович Симоненко, народний депутат, керівник фракції Комуністичної партії України.  За ним буде виступати Кондратьєв. 

17:03:49 
СИМОНЕНКО П.М.
Уважаемые участники парламентских слушаний! 
Мне вдвойне сегодня приятно присутствовать при том разговоре, который ведете вы, профессионалы. Самое главное, чему я рад сегодня, приветствуя вас в этом зале, что за многие годы наконец-то в зал пришел интеллект, и на смену дискуссиям, очень серьезным спорам, и спорам в интересах конкретных кланов и конкретного бизнеса, приходит разговор о том, что будет с будущим Украины.
Я вдвойне вам признателен за то, что вы говорили о самом сокровенном, вы говорили о том, ка сберечь интелект нации, что надо сделать, что-бы проблемы высшей школы не рассматривать в отрыве от всех процесов, которые происходят у нас в обществе.
И поддерживая те проблемы, о которых говорили выступающие с этой трибуны, я хотел бы также высказать несколько вопросов, проблем. И не повторяясь хочу подчеркнуть, что меня ка человека, как народного депутата очень беспокоит сегодня практически вмешательство бизнеса нечистоплотного, криминального бизнеса в систему подготовки интелекта нации и будущего. Он сегодня начинает диктовать как высшим государственным мужам, а они, естественно, практически сегодня уничтожили самое главное - прогнозирование, перспективу развития общества, утратили то, что сегодня надо думать о економической независимости как базе всеполитической независимости государства и, естественно, развития высшей школы, о том, какой промышленный, аграрный потенциал, куда будет прикладываться усилия подготовленого вами интелекта молодого очень нужного нашему обществу.
И вы знаете, я хотел бы, что-бы ваши будущие выпускники, кто прийдет к руководству страной, в конце концов думали не только как разделить и украсть, а думали над там, как создать, как творить, как оплодотворять высшие достижения человеческого разума и размножать его с точки зрения национальных интересов. Об этом я сегодня думаю. И когда мои товарищи по фракции принимают те или иные решения, то мы думаем: а куда пойдет сегодня инженер-выпускник. И я разделяю. Михаил Захарович, спасибо вам за принципиальную позицию. Я был у вас в институте, я знаю, что и киевские политехники сегодня с болью думают над тем, что утрачиваем инженерный потенциал в стране. И бизнес, к сожалению, сегодня диктует не лучшие условия в подготовке специалистов.
С кем мы завтра будем выходить на мировые рынки? С какой продукцией будем выходить и насколько она будет конкурентноспособна, если мы не готовим специалистов для будущего, а готовим для сиеминутного удовлетворения бизнесовых интересов тех, кто получает на высшем образовании сверхприбыли, а не думает о развити нации.
Нас сегодня очень волнует проблема агропромышленного комплекса. Я дуже вдячний. Виступаючий переді мною тут якраз з Вінниці, я спасибі вам кажу, бо дійсно думаю над тим: а хто завтра прийде на село, хто буде годувати наш народ? Чи будемо завозити з-за кордону на наші чорноземи, на наші, так скажемо, прекрасні можливості сьогодні нагодувати власну державу? 
Найкраща, екологічно чиста продукція - це тільки в Україні. Я мав можливість бути у світі, і я знаю, що хліб пахне хлібом тільки в Україні. А там він пахне зовсім іншим. 
І коли ми говоримо, що сьогодні не поїде вчитель, бо там шкіл уже на селі немає... І ви знаєте, що в п'яти тисячах сіл з 28-ми не народилося жодної дитини. Хто туди поїде? Ось, про що ми думаємо, комуністи: щоб сьогодні зупинити тих, хто реформами займається не для розвитку нації і нашої держави, а для того щоб тільки собі мати шмат хліба через власність, через те, що люди, інтелект їде з України, а вони сьогодні жирують, керуючи так державою.
Ми думаємо про те, щоб і держава фінансувала. І дійсно комуністи завжди голосували і вимагали, щоб уряд давав реальну програму забезпечення фінансами в цілому системи освіти: і загальної, середньої в тому числі, і вищої освіти.
Ми думаємо про те, що сьогодні прийти повинні на виробництво в мою рідну вугільну галузь промисловості. Я не розумію, коли і у мене, в рідній області, де я працював, металургійному інституті готували тих, хто працює в консерваторії.
Про який ми тоді інтелект?! Ми ж повинні думати про школу! Я був на "Південмаші", і я думав про те: а як буде працювати КБ  "Південне" ближчим часом. Чи залишилися  зв'язки в тих школах, що потім ракети будуть злітати, які будуть виготовлятися в Україні, чи ніколи вже не підніметься українська ракета. Оце головне сьогодні. 
Шановні, я дуже вдячний вам, що ви  прийшли з відвертою розмовою до нас, і я глибоко переконаний, що ті народні депутати, які почули голос своїх вчителів вони повинні прокинутися сьогодні врешті-решт, призупинити той негативний руйнівний процес, з яким вони й прийшли до цієї навченої вами до цієї зали. Але я вибачаюсь, я чесно вам  кажу, тільки.............

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Петре Миколайовичу. Слово має Ярослав Юрійович Кондратьєв, ректор Національної академії Внутрішніх справ України, який в цьому залі не вперше, тим більше немало законів приймав.
Підготуватися Устенку Олександру Андрійовичу.

КОНДРАТЬЄВ Я.Ю. Високоповажний Голово! Шановні народні депутати, члени уряду! Як народний депутат Верховної Ради України першого скликання, а нині ректор національного вузу. я вдячний долі за надану можливість виступити перед вами і бути причетним до  історичної події. Саме ви, шановні колеги, ухваливши рішення з питання, яке з врахуванням світового досвіду ретельно готувалося вами спільно з відомими вітчизняними вченими, в тому числі педагогами, юристами та ректорами, надасте змогу нашому молодому суспільству виплекати молоде покоління, що буде більш підготовленим до небезхмарного майбутнього. Аналітики стверджують, що ситуація в наступні роки і не тільки в нашій державі також залежуватиме від ефективності забезпечення внутрішньої безпеки, тому зазначена сфера потребує всезростаючої поваги. Люди хочуть мати стійке  відчуття особистої безпеки, надійного захисту своїх природних та законних прав. Крім того, ви прекрасно  розумієте, що в умовах глобалізації нам не  уникнути суперництва та конкуренції. Ці процеси динамічно розгортаються і змушують  активніше вишукувати, по суті, виборювати гідне місце України у геополітиці XXI століття. Саме  тому мої колеги на освітянській ниві подіваються, що ці парламентські слухання стануть свого роду  поглядом з майбутнього на сучасність, дієвим стимулом для прийняття рішення, яке надасть можливість  українському громадянину уникнути сумної долі посередності, прискорити рух нашої держави до світового співтовариства. І поштовхом до цього, безперечно, слугуватиме прийняття поданих до вашої уваги проектів рекомендацій  Верховної Ради та змін до законодавчих актів України. На думку експертів, це сприятиме більш динамічному зростанню інтелектуального потенціалу нації, без якого працювати на випередження неможливо. Реалізація положень запропонованих законопроектів стане запорукою збереження високих стандартів викладання і наукових досліджень, розробки та впровадження сучасних поновлених і разом з тим гнучких освітніх програм та навчальних планів, надання освіти талановитій молоді, про це вже говорилося, ( ми її чому десь трошки забуваємо) у  поєднанні з виконанням  морального обов'язку навчати малозабезпечених. 
Шлях до стабільності та  прозорості, фінансування освіти і науки дозволить  підвищити відповідальність за якість підготовки   кадрів здатних проводити в життя суспільно-політичні реформи. Така думка підтримується нашим колективом, моїми колегами, регіональними радами ректорів, науково-педагогічними працівниками вузів, з якими академія активно співпрацює.  Впевнений, що суспільство з вдячністю сприйме ваші, шановні народні депутати, дійсно доленосне рішення.
Я дякую вам за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Ярославе Юрійовичу. Військові завжди говорять чітко і коротко.
Будь ласка, я  запрошую до слова  Устенка Олександра Андрійовича, народного депутата України, представника фракції "Наша Україна", підготуватися Труханову Георгію Федоровичу.

17:13:28 
УСТЕНКО О.А. 
Шановна Президія,   шановні колеги.
Пафос великий, я трошки  його постараюся зменшити. Про болючі питання коротко і чітко.
Перше. Команда міністра Кременя і команда голови комітету Ніколаєнка зробила надзвичайно багато для того, щоб відбулися ці парламентські слухання, що прийнятті були відповідні  закони останнього часу. Нам треба всім, засучивши рукава, почати працювати у тій обстановці, у якій ми знаходимося. Якщо ви уважно подивитися на ті матеріали, які у вас є, то вони носять революційний характер. Безперечно. Бо революційний комітет  Верховної Ради науки і освіти на чолі з Ніколаєнком просто робить неможливе. Я трошки хочу похвалити самих себе. 
Ну, ви бачите,  що серед великих проблем вищої школи їх безліч, я вважаю, що без сумніву проблема фінансування освіти займає важливе місце. І ви бачите, що у тих матеріалах цьому призначена надзвичайно велика роль. 
Що перше. Застаріла уся нормативна база, на якій ведеться розрахунок трудових витрат та оплати праці і матеріального розвитку, вона вся з 30-х років. Що ми з вами хочемо? Ми нічого не зробимо, якщо Кабмін разом з іншими міністерствами не створить комісію спеціальну і не перегляне все це те, що являється сьогодні надзвичайним  тормозом нашого розвитку. Все написано тоді, коли не було такої розгалуженої системи освіти. Не можна театральному вузу, не можна архітектурному вузу будівельному, гуманітарному вузу, гірничому мати всі ті нормативи, які сьогодні закладються ............ Ножиці вищої школи: з одного боку, 13,5 студентів, менше, більше на одного викладача, з другого боку, величезне максимальне навантаження на викладача. На 900 годин-1200 годин шукайте дурнів  на таку заробітну плату, ніякого Болонського процесу, ніякого розвитку  не буде і не ту країну назвали  Гондурасом, а назвали Україною. Навчальний процес зараз різний. З'явилися фундаментальні школи провідних вчених, увірвалися нові технології навчання, електронні підручники, Інтернет, відеоконференції, да що тут перелічувати. Змінився характер самого викладача, він стає диригентом навчального процесу, а не просто передатчиком інформації. Студенти приходять з комп'ютерами і знають більше викладача сьогодні. Викладач не може виписати навіть журналів по своєму фаху і спеціальності.
Таким чином змінилося і швидко міняється все. Подивіться. Звичайний телефон йшов п’ятдесятмільйонний апарат 70 років. Мобільний телефон, 50 мільйонів апаратів прийшло через три роки. Через три роки ми не впізнаємо наш навчальний процес. Значить сьогодні треба братися саме за це. Низький рівень активності студентів, відсутність елементів змагальності, можливість необ'єктивного оцінення знань студентів, значна затрата бюджетного часу на проведення екзаменаційних сесій, які не потрібні, відсутність гнучності системи підготовки фахівців і багато, багато іншого становиться абсолютним тормозом. І тоді не зря ходить така чутка серед студентів, що студент - це об'єктивна реальність, яка плаває на поверсі науки і два або три рази в рік пірнає в її глибини за стипендією і все.
Давайте подивимося, що ми запропонували? Звільнити вищі навчальні заклади від багатьох пайової участі, проведення тендерних процедур. Друге, що являється, звичайно, зараза кабальним, це панування Мінфіну і Казначейства над вищими школами. Це панування треба ліквідувати і негайно. (Оплески). Чинний Закон України "Про закупівлю робіт, товарів і послуг за державні кошти", котрий регулює це питання, встановлює загальнобюрократичні підходи, він не підходить нам. Його придумали тоді, коли треба було томографи для медицини купляти німецькі чи японські. Сьогодні це треба ліквідувати. І ми записали. За умови, коли вартість не перевищує п'ять мільйонів гривень, от тоді тільки треба встановлювати тендери і багато іншого.
Останнє. Студенти ........... зараз страйкують, вони біля нас. Ми виходили туди з нашими представниками, і Кириленко "Наша Україна", і я, з ними балакали ми. Не можна так, як це говорив сьогодні Ніколаєнко відносно ............... змін. Три університети злили в один, нікого не спитали і нічого не хочуть робить, там студенти готуються для величезніших демонстрацій. Кому це потрібно? Студентський бунт в Україні, щоб зірвати президентські вибори? Може, тут так задумано? Дякую за увагу. (Оплески)

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую.
Слово має Труханов Георгій Федорович - заступник голови ЦК профспілки працівників освіти і науки України. Підготуватися Ситнику. 

ТРУХАНОВ Є.Ф. Шановний Головуючий, шановні учасники парламентських слухань! За переконанням громадськості, стримуючими факторами розвитку системи вищої освіти в Україні є недостатні обсяги фінансування, неефективна система стимулювання праці вузівських працівників, застаріла матеріально-технічна база, відсутність належних умов для навчання та житлово-побутового забезпечення учасників навчально-виховного процесу. звуження демократичних засад в управлінні вищими навчальними закладами. 
Бюджетні асигнування на вищу освіту не задовольняють повною мірою її поточних потреб та відповідно зумовлюють низький рівень оплати праці. Неодноразово підвищення заробітної плати майже не наблизило рівень середніх посадових окладів науково-педагогічних працівників до гарантованого законодавством. 
Сьогодні цей показник складає, як вже згадувалось, лише 40 відсотків від передбачених законодавством. Мізерна різниця в рівнях посадових окладів викладачів, які мають науковий ступінь та вчене звання не стимулює підвищення їх кваліфікації. 
Через дефіцит бюджетних коштів залишилось продекларованим рішенням уряду щодо підвищення на 100 відсотків оплати праці науково-педагогічних працівників національних вищих навчальних закладів. 
Аналізуючи положення програми уряду "Послідовність. Ефективність. Відповідальність" (щодо удосконалення умов оплати праці освітян) педагогічні та науково-педагогічні працівники, профспілковий актив прагнуть чіткого бачення механізмів та термінів удосконалення. Адже згідно з програмою планується відновити співвідношення в рівнях посадових окладів працівників у зв'язку з запровадженням з першого вересня 2004 року мінімальної зарплати 237 гривень. Здійснити поетапне підвищення на 25 відсотків посадових окладів працівникам бюджетної сфери, здійснити перехід до оплати праці на основі єдиної тарифної сітки і поетапно впроваджувати у повному обсязі положення статті 57 Закону України про освіту. 
Ставлення освітян  до  ............ як одного  з елементів реформування оплати праці, неоднозначне. Її можна застосувати лише за безумовного дотримання гарантій щодо розміру першого тарифного розряду не менше, ніж мінімальна заробітна плата з поступовим наближенням до прожиткового мінімуму, узгодженням його перегляду з кожним новим розміром мінімальної заробітної плати, недопущенням запровадження регресивних міжпосадових коефіцієнтів. Освітяни переконані, що нова система оплати праці на основі .......... також обов'язково має враховувати забезпечення державних гарантій, передбачених статтею 57 про освіту. 
На жаль, видатки Держбюджету на 2004 рік не забезпечують реалізацію таких заходів і мають бути суттєво збільшені як при внесення змін до закону про Державний бюджет на 2004 рік, так і на наступні роки. 
Вимагають збільшення також обсяги стипендіального фонду у зв'язку з підвищенням з 1 липня стипендій студентам вищих навчальних закладів згідно з відповідним указом Президента України. До речі, студенти мають піти на канікули, вже в кінці червня з новими, тобто виплаченими наперед стипендіями. Переконані, що розширення принципів самоврядування навчальних закладів та економія бюджетних коштів сприятиме внесенню доповнень щодо самостійного використання усіх видів асигнувань, затвердження структури штатного ............ вищого навчального закладі. 
При внесенні змін до Держбюджету-2004 має бути скасована дискримінаційна норма щодо позбавлення права науково-педагогічних працівників на одержання грошової допомоги при виході їх на пенсію. 
Необхідно відновити у повному обсязі чинність статті 44 закону про професійні спілки, що забезпечить створення рівних умов для залучення працівників закладів та установ освіти до культурно-масової фізкультурної та оздоровчої роботи. 
Вимагають уточнення положення щодо переліку педагогічних, науково-педагогічних працівників, тривалості їх робочого часу та відпустки, обчислення педагогічного стажу, пенсійного забезпечення. 
Необхідні також зміни до закону про загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Стосовно студентів навчальних закладів, оскільки вони не є застрахованими особами і тому позбавлені права на оздоровлення й лікування за рахунок коштів Фонду соціального страхування. Хочу наголосити, що галузевою профспілкою конкретні пропозиції щодо вдосконалення чинного законодавства внесено до Комітету Верховної Ради України з питань науки й освіти. Маємо надію, що вони будуть максимально враховані при підготовці відповідних законопроектів. Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. До слова запрошую Костянтина Меркурійовича Ситника, народного депутата, представника фракції блоку Юлії Тимошенко. Підготуватися Брюховецькому.

17:24:06 
СИТНИК К.М.
Шановні колеги! Мені не хотілось би оцінювати стан вищої освіти. А от стан науки вищої освіти, мені хотілося б декілька слів сказати. Ну можна, справді, декілька слів. Цей стан настільки поганий, настільки, що тут і говорити просто нічого. Але, як буде у мене час, я скажу.
Я хочу використати пораду Адама Івановича. Я почну прямо з того, щоб мені хотілося б, щоб попало до нашої постанови, чи до наших рекомендацій. Там деякі моменти є вже, але мені здається, я конкретизую дещо.
Перше. Парламенту за своєю ініціативою та за пропозиціями Комітету з питань науки й освіти виносити на розгляд пленарних засідань і Дні уряду конкретні питання розвитку тих фундаментальних природних наук, які забезпечують вирішення стратегічних завдань України.
Я повинен сказати, що конгрес США розглядає щороку біля 30 питань, присвячених науці і технологіям. Тому тут хтось казав, щоб нам би через рік ще зібратись. Вам то, може, і через рік, усім нам разом, але депутати повинні в цьому залі частіше звертатися до науки, бо наука - це все.
Більше того, прийняв конгрес таке рішення в 1998 році, спеціальний документ з ............такою назвою: "Відкриваючи майбутнє", - в якому наука, цитую, і нові технології розглядаються як найважливіше джерело розвитку США у двадцять першому столітті. Не одне з найважливіших, а... І це справді: це найважливіше.
У нас усі біди: сільського господарства, промисловості, науки, самої науки, культури - від того, що люди не рахуються з наукою і не піклуються про науку. Тому я вважаю, що це треба робити. То є показник, що конгрес турбується про науку, коли він 30 разів слухає. 
Прийняти до уваги (другий пункт) заяву Прем'єр-міністра Януковича про виділення в бюджеті 2005 року асигнувань у відповідності з законом, тобто 1,7 процентів, та просити парламент прийняти саме такий бюджет.
Знову ж таки, конгрес США інколи приймає такий бюджет, який він вважає за потрібне, а не той, який пропонує уряд. І якщо ми, члени парламенту, переконані, що уряд може десь ці 10 мільярдів дістати, парламент повинен це приймати, принаймні, по науці я б хотів, щоб так, як тут сказано, щоб так було.
Третє. Передбачити в бюджетах 2006-2007 року обсяг асигнувань в розмірі 2,2 відсотка від ВВП. 1,7 - це завершити роботу до першого зразка або до першої книжки. А щоб те, що там є, стало масовим треба ще гроші. Тому як мінімум 2,2.
Четверте. Доручити уряду внести заходи щодо  застосування економічних (тут у мене тавтологія) ну певних засобів, які б забезпечували участь в фінансуванні фундаментальних і прикладних наук з боку промисловості та областей. Ну чому в інших країнах промисловість дає колосальні гроші для науки? І штати дають. Ось у мене тут десь було відмічено. Ну не так багато, 60-50 мільйонів. Штат конкретний.
П'яте. Міністерство освіти і науки визначити 5-7 класичних та 5-7 технічних і аграрних  університетів,  для яких бюджет  2005 року  забезпечує повне, ну створення умов для проведення найактуальніших проблем науки на світовому рівні. В Сполучених Штатах Америки із сотень університетів 8 університетів (в мене є список їх) 50 процентів  національного наукового  одержують гранди. А всі останні - останні 50 процентів. Якщо дозволите, я зачитаю ще 2 пункти і завершу. А да, це буде... 
Далі. Шосте. Встановити доручити уряду вирішити питання про встановлення, починаючи з 2005 року, категорійності вузів..........

ГОЛОВУЮЧИЙ. Костянтин Меркурійович, дякую. На наступних парламентських слуханнях обов'язково ми надамо можливість вам їх зачитати. Все одно буде опубліковано.
Запрошую до слова В'ячеслава Степановича Брюховецького, президента Національного університету "Києво-Могилянська академія". За ним буде виступати Прошкуратова.

БРЮХОВЕЦЬКИЙ В.С. Шановні колеги. Проблема  вищої школи - це проблема суспільства в цілому. Для нас вони  починаються в школі середній. Фундаментальну систему середньої освіти,  що існувала в Україні за радянських часів, за останні роки деформовано.  І питання не тільки  у фінансах, хоч це дуже важливо, насамперед, йдеться про приниження статусу вчителя у сьогоднішньому суспільстві.  
Подивіться наше телебачення, які ідеали там пропагуються. Що, парламент не може законодавчо втрутитися в дебілювання молодого покоління? Що,  все вирішують гроші, які викраденні у  зубожілого народу власниками  деяких каналів?  Якщо Верховна  Рада безпорадна, то які її функції у державі?
Не менш тяжкими наслідками  загрожує применшення ролі математико-природничих наук. Це кажу я, філолог у сьогодні середній школі. Йдеться не просто  про суму знань, які повинен одержати школяр, а, насамперед, про розвиток його креативних здібностей.  Закладено  міну уповільненої дії. Інколи складається враження, що комусь таки хочеться аби  молоді покоління українців розучилися творчо мислити.
Києво-Могилянська академія координує виконання масштабного проекту з вивчення регіональних особливостей абітурієнтів. За спеціальною технологією буде протестовано 10 тисяч студентів з метою визначення як розвивалося їхнє творче мислення у школі. Сподіваюсь результати дослідження зацікавлять міністерство і стануть у  пригоді на шляху  повернення  нашій середній школі слави  однієї з найкращих у світі. Якщо ми цьому не приділимо необхідної уваги,  то, шановні колеги, нам не буде кого вчити в університетах через якийсь десяток років. 
Повертаючись до власне проблем вищої школи, торкнуся чотирьох важливих часткових питань і одного принципово важливого.
Перше. Закон "Про вищу освіту" правомірно трактує посаду декана, як одну з основних посад науково-педагогічних працівників, що передбачає виконання ним своїх повноважень на постійній основі. Проте й досі ( навіщо ж приймаються закони)  в чинній тарифній сітці така посада не запроваджена, що фактично  призводить до порушення цього закону. 
Друге. Якщо вже ми вирішили йти у напрямку болонського процесу, то необхідно замість триступеневої структури  вищої освіти  запровадити двоступеневу, але питання не просто у запровадженні. Треба врахувати, що навчання на магістерських програмах якісно і методично відрізняється від навчання на програмах бакалаврату.
Третє. Досі не розроблені державні стандарти вищої освіти, які  потрібні. Проте і тут закладені  небезпека: стандарти  - не догма, вони повинні бути гнучкими, їх необхідно постійно перевіряти на практиці і удосконалювати, а в певних моментах  давати академічну свободу університету.
Четверте. Розширення доступу до  Інтернету, гостро виявило проблему плагіату. Києво-Могилянська академія пропонує Верховній Раді доповнити статтю 45 Закону про вищу освіту пунктом про можливість відрахування студента за плагіат. Це крім самого вдосконалення навчального процесу матиме і значне виховне значення.
Тепер про принципово важливе питання - якість навчання. У нього є багато складових, зупинюся лише на двох. Перший, фінансування. Як прекрасно звучить вимога сьогоднішня до Кабміну з 2005 року викинути положення із Закону України про освіту стосовно посадових окладів науково-педагогічним працівникам на рівні подвійної середньої  зарплати працівників промисловості. А чи не граємо ми тут у подвійну гру. З року в рік як заклинання повторюємо те, що уряд повинен виконувати, починаючи з 1997 року. Фактично не виплачується законна   зарплатня, що повинно тягти за собою відповідальність згідно із статтею 145 Кримінального кодексу України. Чи хтось за це був покараний. Розумію, це емоції так само, як і всі ми розуміємо, що уряд і не збирається підвищувати нашу зарплатню до рівня, встановленого законом. Тому треба шукати альтернативні шляхи. Аморально до  безкінечності збільшувати кількість студентів-контрактників, адже це веде до профанації освіти. Але держава може створити  реальну систему грантів для високо обдарованих студентів і довгострокові позики, якщо навчання студента виявиться якісним і уможливить його кар'єрне зростання. Особливо це стосується тих випускників, які працюють у державному секторі.
Ще одна складова проблема якості: поєднання навчального процесу з науковими дослідженнями. Ми не позбулися найбільшого ............радянської вищої школи: наука відірвана від освіти. Поки ми цього не зробимо, ми маємо модель і можемо запропонувати на розгляд...

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую В'ячеславе Степановичу. Правда, ваша дуже революційна ідея про відрахування за плагіат може призвести до того, що у нас студентів не залишиться. 
Будь ласка, слово має Тамара Сергіївна Прошкуратова, народний депутат, депутатська фракція Соціал-демократичної партії України об'єднаної. Підготуватися Сарбекову.

17:35:20 
ПРОШКУРАТОВА Т.С.
Шановні учасники слухань. Фракція СДПУ(о) вважає, що доступ громадян до вищої освіти є одним з пріоритетів державної політики. Ми схвалюємо комплекс заходів, затверджених Кабміном, передбачених указом Президента щодо поліпшення роботи з обдарованою молоддю. Схвалюємо позицію Міністерства освіти щодо збільшення державного замовлення та квоти для випускників сільських шкіл. 
Основний стратегічний напрям - це розширення доступу до вищої освіти і створення системи освіти, яка б діяла упродовж усього життя людини. Це подолання бар'єру між загальною середньої освітою і вищою, вищою і післядипломною. Адже знання старіють через кожні п'ять років. Деякі професії стають не потрібні, зникають. На їх місці з'являються нові. Отже, щоб пристосувати до ринку, необхідно дати можливість перекваліфіковуватися, і дипломи ті також щоб були конкурентоспроможні. 
Друге - це підвищення якості підготовки фахівці. Це використання безумовно і новітніх технологій, дистанційної освіти  і паралельно із забезпеченням українськомовних підручників ввести електронні відповідники. І основне надвважаємо - це слід наблизити українську освіту до європейських стандартів. Це безумовно вступ до Болонської конвенції, чи є предвісником створення спільного освітнього європейського простору.
Хвилює проблема, що випускники після закінчення вузу - на базарах. Це, звичайно, не стосується кожної спеціальностей. Під час своїх зустрічей по школах я можу констатувати, що проблема забезпечення загальноосвітніх шкіл вчителями стоїть гостро. І тому тут можливо повернутися, як я вже не раз говорила, до того, що було в радянські часи, -  обов'язкові відпрацювання по закінченню вузу, якщо навчався за рахунок Державного бюджету, згідно з направленням. А інше - це об'єднати зусилля освітян з роботодавцями. За умов вільного ринку це важко зробити, бо недержавні підприємства не підпорядковані жодним міністерствам. І тому такі посади, як, безумовно, юристи, економісти - випускники цих вузів не можуть знайти собі роботу. 
Вважаємо, що роботодавців слід залучати до освітнього процесу. Детінізація економіка приведе до посилення конкуренції на ринку. Тому будуть необхідні висококваліфіковані фахівці, і тоді роботодавець сам шукатиме співпраці із вузами.  Отже, дати студентові універсальні знання, щоб у плині економічних змін він міг перекваліфікуватися і пристосуватися до життя самостійно. 
Я не можу не підтвердити того, що говорили мої колеги щодо моралі, щодо ставлення громадськості, через ставлення засобів масової інформації до освітянських проблем. Я недаремно про це говорила. Я брала участь в організації і проведенні конкурсу "Учитель року" у Рівненщині. І, на превеликий жаль, на телеканалах нашої держави не знайшлося жодної хвилини, щоб сказати про цей конкурс. Шановні колеги, не хотілося б порівнювати, але якби це був конкурс стриптизу, показали, можливо б, по всіх каналах. А конкурс розуму, інтелекту, гідності нації, на превеликий жаль, в ефірі часу не знайшлося. (Оплески) Дякую.
Інше. Якби це планувалося в парламенті якась бійка, всі балкони були б заповнені кінокамерами. Не можна було б навіть проштовхнутися. А зараз, коли в парламенті обговорюється така важлива проблема, проблема вищої освіти, погляньте, немає жодної кінокамери. 
Безумовно, ми на це не можемо вплинути законодавчо, тому що більшість каналів не є державними. І лише тільки не зважаючи на ці проблеми ми тільки спільними зусиллями зможемо забезпечити зростання рівня освіти, науки та також забезпечити її імідж. Дякую. (Оплески)

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Тамара Сергіївна. 
Слово має Серебряков Георгій Ісайович - проректор Херсонського Державного технічного університету. За ним буде виступати  Антон Жуков. 

СЕРЕБРЯКОВ Г.І. Уважаемые депутаты, господа!
Я хотел бы остановиться на одном аспекте - это развитие технопарков в Украине.  Дело в том, что на сегодняшний день, вы знаете, что имеется восемь технопарков, и семь технопарков проходит через Верховный Совет и через все остальные структурные подразделения, которые необходимы для того, чтобы получить статус технопарка. 
К большому сожалению, в общем-то, в открытии технопарков или создании их в Украине пока не имеется достаточной правовой базы. Технопарки, большинство технопарков в других странах - это Россия, Белоруссии, даже Молдавии и Казахстана, то есть они намного опередили нас по количеству технопарков. Я уже не говорю о Соединенных Штатах Америки, Японии, Китае и так далее. 
Непонятная позиция иногда возникает в Кабинете Министров, ведь депутаты, вот по примеру, допустим, технопарка, который мы пытались открыть, это текстиль, этот технопарк должен был создать, в общем-то, платформу для возрождения легкой промышленности. На сегодняшний день легкая промышленность выпускает приблизительно 10 процентов своей возможной продукции, которую может выпускать - 10 процентов! Мы вот все сидящие здесь, 98 процентов, ни у кого из вас нет тканей или других изделий отечественных, абсолютно все импортное. Ежегодно завозится, по официальным данным, порядка на полтора миллиарда гривен завозится текстильных материалов. В то же время стоят наше предприятия. То есть здесь должна быть какая-то гордость за свою страну или еще что-то, я не могу понять. Но ведь разрешается это ввозить, такое количество!
И вот на сегодняшний день текстильная промышленность выпускает 1,1 ... один квадратный метр приблизительно ткани на человека, при норме 28,5, которая у нас была до  90-го года. Белоруссия уже выпускает 25,8, Россия до 18 метров, а мы остановились на одном метре, 1,2 вот так, где-то один метр.
Далее. Текстильные предприятия практически полностью с изношенным оборудованием. Где-то 70-80 процентов уже износа оборудования.
Далее большее. Количество сократилось. Это же династии, только династии работали на текстильных предприятиях Потому что большинство родителей не отправляют детей учиться текстильным специальностям легкой промышленности. Разрушается династия. Разрушение династии приводит к тому, что наступит момент когда невозможно будет создать или возродить текстильную отрасль промышленности. Вот ради всего этого и делался "Технопарктекстиль".
Ровно два с половиной года было восемь поручений Кабмина, то одним, то вторым, ускорить, поддержать и так далее. И вот этот процесс идет, идет, идет. Просто сама система не отлажена. Вы понимаете, в принципе, открытие "Технопарка" должно состояться в течении одной или двух недель. Другое дело - утверждение проектов. Если это достойный проект, то он должен пройти через Кабмин, через все структуры, которые должны быть. Но для открытия "Технопарка" не нужно всего этого. Даже открыв "Технопарк" мы еще год-полтора обычно теряем на то, что-бы хотя бы один проект запустить в "Технопарк". Все инвесторы за эти два с половиной года, которые были: турки были, греки были, испанцы, американцы, которые хотели вложить свои деньги, но потеряли всех, потому что потеряли они надежду, что когда-либо вообще будет этот технопарк. Ну, благородно поступил Верховный Совет, за что я огромное спасибо приношу абсолютно всем. Я не хочу сейчас поименно называть, но они все же в феврале приняли закон. На этот закон Президент наложил вето.
Прошло какое-то время - 11 числа повторно идет рассмотрение технопарка. Но надеемся, что на этот раз будет проявлен разум всеми теми, кто занимается технопарками. Но нельзя развивать науку в вузах, нельзя готовить молодых специалистов, не имея технопарков, нельзя, потому что нет у нас финансов. А оттуда сюда, в технопарки, ведь вливаются деньги-то не государственные, а вливаются деньги инвестора. И чтоб сделать это привлекательным, надо скорее открывать эти технопарки.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Георгій Ісайович, ви на хорошій ноті закінчили: будемо сподіватися, що більше вето не буде, хоча...хоча...
Слово має Антон Жуков, студент четвертого курсу інженерно-економічного факультету Київського національного університету технологій та дизайну, стипендіат Верховної Ради України. Підготуватися Толочко.

ЖУКОВ А. Шановні народні депутати та учасники парламентських слухань. Маю честь від студентів нашого вузу звернутися до вас.
Наш навчальний заклад створений у квітні 1930 року як Інститут легкої промисловості. З 1998 року набув статусу університету. З 2003 року отримав статус національного університету.
Нашим навчальним закладом здійснюється підготовка фахівців більш ніж за 20 спеціальностями денної та заочної форми навчання. Зараз в університеті навчається біля семи тисяч студентів, має сім кафедр наш університет, 32 кафедри і сім факультетів, шість навчальних корпусів, шість гуртожитків, спортивний комплекс тощо.
Можна сказати, що за роки існування підготовлено більше 60 тисяч спеціалістів, які нині працюють в багатьох країнах світу, в Україні, в Росії та в інших.
Керівництво Київського національного університету технологій та дизайну, незважаючи на скрутний  фінансовий стан, протягом останніх років вдалося відкрити 2 нові спеціальності. Це економічна кібернетика та електрохімія металів. Нормальне функціонування нашого вузу потребує вирішення таких нагальних проблем. 
По-перше, більшість  навчального обладнання вже відпрацювало свій вік і безнадійно зношено або має неремонтопридатний стан. І це не дозволяє  нам, студентам, а особливо технологічних спеціальностей набувати практичних вмінь та навичок при роботі з обладнанням. Вкрай необхідно забезпечити лабораторії  вузу новим навчально-виробничим обладнанням, приладами та інструментами.
По-друге. Університет має в своєму складі 6 гуртожитків і там проживають  1600 студентів. Приміщення і будівлі гуртожитків потребують проведення капітальних ремонтних робіт і кошти на це протягом  останніх 10 років, на жаль, не виділяються. Також ця проблема поширюється і бази відпочинку нашого вузу. Там також треба провести ремонтні роботи, забезпечити новими меблями та взагалі покращити стан утримання соціальної структури вузу.
По-третє. На жаль, спостерігається така сумна тенденція небажання здібних випускників залишатися працювати при університеті. Причиною, як ми знаємо, є низький рівень заробітної  плати та відсутність перспективи забезпечення житлом викладацького складу. Тому вважаю, що вкрай необхідним є підвищення, по-перше, розміру заробітної плати викладачів, і по-друге, впровадження такого порядку житлового кредитування, за яким би відсотки за житло придбане сплачував би  навчальний заклад.
Студентство Київського національного університету технології та дизайну сподівається, що проблеми та потреби вищої школи будуть почуті та розглянуті депутатами Верховної Ради і знайдуть своє рішення на державному рівні. Дякую.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. Видно, стипендію не даремно дає Верховна Рада.
Слово має Петро Петрович Толочко, народний депутат, депутатська група "Народовладдя". За ним буде виступати Півняк Геннадій Григорович.

17:48:58 
ТОЛОЧКО П.П.
Шановний Адаме Івановичу! Шановні колеги! Я також як Кость Меркурійович почну з поради Адама Івановича і з тих   проблемних питань, які мені хотілося сказати  вкінці.
Шановні колеги! Мене хвилює кілька проблем нашої вищої школи. Насамперед, проблема єдності вищого освітянського ......... Так склалося, що у нашій країні сьогодні є державна форма навчання і  недержавна - комерційна. Але вони в абсолютно різних умовах. Це несправедливо. Мені здається, що професорсько-викладацький і студентський склад мусить бути урівнений у юридичних правах.   Тут вже говорив колега Головатий про це. Мені здається, що тут є проблема і Верховної Ради, і Міністерства  освіти.
Шановний Василю Григоровичу! Якщо  є  абсолютно виморочні учбові заклади, їз треба закрити. Якщо є достойні заклади недержавної форми,  вони мусять бути прирівняні до державної форми навчання. Тим більше,  шановні колеги, що, якщо чесно говорити, то у нас державна форма наполовину  комерційна, а  комерційна є такою ж державною, оскільки працює за тими ж програми, які затверджує Міністерство  освіти, за тими ж ліцензіями і  тою ж акредитацією. Так що , мені здається, тут є проблема, яку потрібно  нам спільно вирішувати.
Друга проблема стосується інтеграції науки і освіти. Ви, очевидно. бачите, тенденція сьогодні така. Є два, як мені здається нерівнорядні процеси. 
Перший процес. Це  наука йде у вищі учбові заклади, створює там кафедри, створює  цілі підрозділи наукові і таким чином інтегрує науковий і освітянський процес.
Друга тенденція. Це наукові установи, в тому числі і Академія наук, створюють при собі  інститути чи університети. Сьогодні говорив про це і віце-президент академії. Як на мене, проблема не в тому, що у нас немає ще одного університету, проблема у тому, щоб  нам, дійсно, по-справжньому інтегрувати освіту, яка у нас сьогодні є, і науку, яка у нас сьогодні є. Тут виступав  тільки що  В'ячеслав Степанович Брюховецький. У нас з ними є співпраця на базі нашого Інституту археології у  Києво-Могилянській академії створена кафедра, я не знаю, як точно вона називається, для підготовки магістрів з  археології. І там працює 15 співробітників Інституту археології, доктори і  кандидати наук. Мені здається, що  цей шлях інтеграції є більш перспективний, ніж  той, який другий, створення окремих інститутів чи університетів при  академічних інститутах.
І третє питання, яке, мені здається, варте нашої спільної уваги.  Тут говорив Іван  Олександрович, на жаль, вийшов,  про інваріантність. Мені здається, що ми надто захопилися цією інваріантністю, принаймні у соціогуманітарній сфері. Замість фундаментальних академічних знань ми сьогодні збилися на манівці, міфологізуємо історію, одних героїв стягуємо з п’єдесталу, інших підсаджуємо туди, одні явища оголошуємо прогресивними і корисними для історії України, ну, так як це було з Брестською унією, інші оголошуємо чорною сторінкою в історії України так, як це недавно сталося із Переяславською Радою. 
Мені здається, що це тупиковий шлях нашого розвитку. Сфера ця вимагає невідкладної і серйозної розмови, при чому всіх зацікавлених сторін. Адже не випрацювавши певних загальнонаціональних підходів до оцінок, явищ історії і культури, ми не зможемо консолідувати нашу політичну націю. Це надзвичайно небезпечно тими цивілізаційними розломами, які часом трапляються у світі. Ми це знаємо із вами і на Балканах, і в інших регіонах. Спасибі за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую Петре Петровичу. Слово має Півняк Геннадій  Григорович, ректор Національного гірничого університету України. За ним буде виступати Баранівський.

ПІВНЯК Г.Г. Шановні народні депутати, члени уряду, шановні учасники парламентських слухань. Абсолютно зрозуміло всій аудиторії, яка, на наш погляд, уважно веде ці слухання, та обставина, що стримуючим фактором у розвитку вищої освіти є невиконання законодавства про освіту, призупинення дії деяких статей, неузгодженість законів України, що визначають функціонування вищої школи. 
Дніпропетровський регіональний вузівський центр, який я представляю, велику приділяє увагу цим парламентських слуханням. Ми більше двох років працювали уважно з профільним комітетом, відбулося у нас регіональне засідання за участю абсолютної більшості членів комітету, за участю Міністерства освіти. Ми обговорили всі проблеми і пропозиції сформовані, які увійшли у відповідні матеріали. Ми впевнені, що Верховна Рада України прискорить внесення змін до законодавчих актів України, уважно вивчить відповідні пропозиції щодо відповідного проекту закону України. Це, на нашу думку, посилить роль вищої освіти в економічному і суспільної житті нашої держави.
Позитивно оцінюючи діяльність Міністерства освіти в цьому напрямку, профільного комітету, та підтримуючи в цілому ці пропозиції, а вони, на наш погляд, конструктивні і обгрунтовані, і ділові, дозвольте наголосити на деяких положеннях. 
Перше. Шановні народні депутати, давайте зробіть все, щоб відбулася реальна автономія вищих навчальних закладів. Перший крок - національні вузи. 
Друге. Це посилення ролі і зацікавленості роботодавців у формуванні замовлення та забезпечення умов професійно-практичної підготовки фахівців, їх працевлаштування, розвитку вузів. Ми маємо відповідну фундаментальну підготовку, і сьогодні є великі вади в практичній підготовці.
Третя позиція. Нарощування обсягів фінансування вищої освіти - поступове, активне. У подальшому бажано призупинити дії деяких законів, які зупиняються при прийнятті бюджету, вам вони відомі. Потребує виконання у повному обсязі положень статті 57 Закону України "Про освіту", починаючи, давайте, з 2005 року це будемо робити. 
Ми сподіваємося, що загалом, якщо будуть створені умови для розвитку фінансового стимулу, то це дозволить і розвинути і пільгове акредитування вузів і зміцнити не тільки матеріально-технічну базу, а й розвиток талановитої молоді.   
Третя позиція - це звільнення вищих навчальних закладів від орендної плати за землю, що передана їм у тимчасове користування. 
Розмір плати за навчання повинен змінюватися. На жаль, є структура - контрактне навчання, це - умова, але вона повинна змінюватися, виходячи з тарифів, цін і вартості науково-навчального обладнання.  Вищі навчальні заклади мати повинні право створювати відповідні структури в умовах, які дозволять вийти на впровадження наукових досліджень. Статус вузів державної форми власності повинен бути законодавчо підтверджений як бюджетних установ. 
І, нарешті, вищі навчальні заклади ІІІ-ІV рівня акредитацїі повинні без обмежень та додаткових умов мати право відкривати депозитні рахунки у банках. Це - в класні ресурси, і вони підуть на ствердження і розвиток життєдіяльності вищих навчальних закладів. І тому треба переконати, перебороти Мінфін у ствердженні цього.
І на завершення. Шановні народні депутати, кожний рік при прийнятті Закону про Державний бюджет України, ви все знаєте і все вивчаєте. Але кожний раз призупиняється відповідне законодавство, що не тільки значно погіршує фінансовий стан вищих навчальних закладів, а призводить до повного розвалу підготовки інженерних наукових кадрів і відповідної напруги у суспільстві. Кому це потрібно? Давайте діяти разом. Хай нам щастить! Дякую.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. Слово має народний депутат України Баранівський Олександр Петрович. За ним буде виступати Бабак Віталій Павлович. 

17:58:31 
БАРАНІВСЬКИЙ О.П.
Фракція соціалістів, Олександр Баранівський.
Шановні друзі, в моїй уяві освіта в Україні - це корабель, який прямує по риті життя то з одним, то з іншим посиленим креном, а то і зовсім, здавалось би провалюється на дно. Стільки навкруги нього підводних і загадкових течій, дивних перевантажень. Візьмемо для прикладу Житомирську область. Край, який піддався ураженню Чорнобилем. Верховна Рада, турбуючись про вихідців із цих районів, становила правило для вузів - брати на навчання поза конкурсом із зони дітей, які складають вступні іспити хоча б на трійки, і це добре. Але виникає питання: а куди дітися відмінникам з цих країн, талановитим дітям? Батьки їх є традиційно бідними людьми, заплатити за навчання не мають змоги. Податися в науку в іншій країні для цих дітей проблематично, оскільки значна частина їх надто хворі, і знову ж проблема матеріальна - потрібно платити. Це одна проблема. 
А ось інша. Вузи, взявши на навчання слабкі за знаннями дітей, готують спеціалістів далеко не кращої кваліфікації, бо хто, скажіть, повірить у те, що з доволі посереднього учня вийде високопрофесійний фахівець? І такий власник диплому повертається вчителем. Чому він навчить, у що, скажіть, через 10-12 років перетвориться Полісся, якщо така практика збережеться і надалі?
У цьому зв'язку доволі дивною виглядає рознарядка, складена в столиці про прийом до державних вузів для Житомирської області лише 200 студентів на кожні 10 тисяч населення. Скажімо, як для Київської, Харківської, Донецької, інших областей ця квота більше 800. Погодьтеся, що це вже повна дискримінація регіону, який до того ж постраждав від Чорнобиля. Хто поставив за мету цей край позбавити інтелектуального майбутнього, хто дав право чиновнику струшувати інтелектуальний цвіт з Поліського регіону?
Житомиряни вимагають від Міністерства освіти і науки встановити квоти на прийом студентів за державним замовленням для вузів Житомирської області на рівні, скажімо, Київщини, і додаткову квоту для дітей, які безпосередньо проживають у першій та другій зонах, уражених чорнобильською бідою. 
Добре, що в Україні є тепер державні комерційні вузи, кожен може вибрати той заклад, який йому більше підходить, але одразу впадає у вічі і така невідповідність: центральні комерційні вузи відкривають свою філіали мало не на хуторах. Але чи є у невеличких містах належні педагогічні і фахові кадри? Часто у таких філіалах лекції студентам читають колишні, скажімо, на юридичних факультетах, прокурори, які з десяток років тому спилися ще на роботі. Скажімо, кого вони можуть підготувати? 
Цим я, власне, хочу сказати, що в Україні гостро постала проблема підготовки кадрів викладачів вузів. Ми вже звикли до того, що частина наших учених працюють за програмами закордонних грантів. Здавалось би, добрий вихід із ситуації. Коли наша економіка не може вдихнути життя в науку, нехай кошти на розробки і починання виділяють ті, хто їх має. Але погляньмо, що робиться далі: виділивши тим чи іншим науковцям грант, тим самим ведуть інтелектуальну розвідку в нашій Україні. Кожне блискуче наукове вирішення грантівського завдання обов'язково закінчується виїздом ученого чи групи науковців за кордон. Грантодавці займаються відвертим селекціонуванням в закладах вищої школи.
Втрачаючи кадри інтелектуальної еліти, а це золотий фонд нації, ми чомусь не б'ємо на сполох, що за кордон, а це фактично назавжди, витікають наші колосальні втрачені можливості. Чи не пора б цьому поставити бар'єр?
Держава не турбується і про своє майбутнє в особі студента. Одірвані від сімей юнаки і дівчата фактично є чималою голодною масою суспільства. Тому не дивно, що серед них високий рівень захворюваності. Пора студентські стипендії прирівняти до прожиткового мінімуму. Це було б справді турботою держави про підростаюче покоління.
Відомо, що державні вузи лише на третину забезпечені коштами з Державний бюджету. Вузи мають можливість відкривати спеціальні фонди. Але на цьому вольниця для керівництва вузів закінчується, бо всі кошти зароблені підпадають під владу державного казначейства. Ректор має право використати на нагальні потреби лише дві тисячі євро. Це можливо за це купити лише якийсь шкаф, тобто я маю на увазі без тендеру. Отже, я наполягаю, що це повинно бути вирішено.
Хочу сказати ректорам: чи не здається вам, що значну частину із вас влада перетворила в політичних сторожів, наглядачів за викладачами і студентами? Варто опозиційному депутату з'явитися на порозі вузу, як на території закладу офіційно оголошується надзвичайний стан. Народний обранець, навіть кандидат в Президенти держави, не має змоги зустрітися з виборцями. А ось варто з'явитися у вузі депутату від влади - тоді навіть викладачів-пенсіонерів і батьків студентів звозять на такі міроприємства. Доки триватиме таке середньовічне дикунство, шановні друзі?! 
Ви повинні, шановні друзі, любити нинішню опозицію, особливо нас, соціалістів, як ми вас. Ми не заганяємо вас палками в провладні партії, а стараємося все зробити, щоб вища школа жила і розвивалася.
Тут колега Прошкуратова плакала, що мало телебачення. Але ми не сказали одне: що телебачення у Медвечука, у їхнього керівника партії. І міністр звідти, з цієї партії. Тому тому, що немає...

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Олександр Петрович. По оплесках я зрозумів, що двері вузів для вас будуть відкриті вже на наступній зустрічі.
Слово має Бабак Віталій Павлович, ректор Національного авіаційного університету. За ним буде виступати Бауер.

БАБАК В.П. Високоважний Голово! Високошановні народні депутати! Шановні присутні! Чесно кажучи, коли вже так декілька годин іде полеміка, думаєш чи варто взагалі говорити. Мене як ректора і вас всіх звичайно, які прийшли в цю залу, дуже турбує питання - все-таки а чи потрібна національна еліта в Україні взагалі? Ми починаємо задавати це питання і можливо не боїмося сказати це перед камерою, тому що  якщо подивитися на той перелік питань, який виноситься і що треба зробити, зрозуміло, що вони зроблені не будуть. Так можливо все-таки  на енному році незалежності України та скажемо правду що потрібно. Давайте вирішимо для початку хоча б 2 питання, дуже прості. Одне не потребує  ніяких фінансових втручань.
Перше питання. Автономія університетів. Колеги! Ну скільки можна гратися? Уже так зацентралізовано як в нашій  державі, Управління вищими навчальними закладами набагато гірше, ніж було в часи недемократичної держави, як сьогодні кажуть,  великого Радянського Союзу. Що я маю на увазі? Якщо відразу надання повної автономії - це дуже складно, давайте вирішимо його поетапно. 
Перше. Надання автономії, скажем, національним університетам. Якої автономії? Давайте почнемо змісту і організації навчання. Давайте дамо право  самостійного  визначення напрямів, спеціальностей підготовки фахівців без формальних процедур, скажімо, ліцензування, акредитації, а також структури і обсягів прийому.
По-друге. Самостійне управління фінансами, ну всі вже про це говорили. Є ж  статут університету, є кошторис, який повинен затверджувати ректор і відповідати за нього. Самостійне надання вчених звань доцента, професора. Та скільки це потрібно щоб вирішувала  не вчена рада університету, а атестаційна колегія Мінстерства освіти і науки, при всій повазі. Чому? А присвоєння наукових  ступенів кандидата і доктора наук. Ну, скільки можна недовіряти спеціалізованим радам? Давайте законодавчо закривати ці ради, які не справляються. Але скільки можна не довіряти університетам? Оце і є реальна автономія.
У вас може виникнути питання, що надання автономії університетам  знизить роль Міністерства освіти і науки України. Та ніяк. Навпаки, це дозволить Міністерству освіти і науки звільнитися від дріб'язкової опіки університетів і  зосередитися на підготовці нормативних документів освіти, яких так не вистачає, оптимізація структури підготовки, мережі університетів тих же, міжнародної діяльності, і в кінці кінців вдосконалити контроль якості надання освітніх  послуг, про які ми говоримо.
І друге питання, звичайно, потребує фінансових. Сьогодні всі про це говорили. Депутати, ви ж буваєте   в університетах, зі студентами зустрічаєтеся, частина працює у вузах, частина читає лекції. Розуміємо, що центральним у державі є якість освіти. Скільки, як не вкладати, скільки років не вкладати ні копійки у розвиток матеріально-технічної бази, вимагати якість? А як це може бути? І ми всі  це розуміємо, тільки мовчимо. Да, не мовчимо, правильно, не мовчимо, говоримо. Так може давайте, користуючись можливістю з цієї високої трибуни, та звернемося. Шановні народні депутати! Завтра починається чи на днях розгляд бюджету 2005 року. Давайте один раз не обмежувати статті і виконаємо єдине - Закон "Про освіту", який прийнято у 1996 році. Один раз виконаємо всі статті. 
Я не кажу про  казначейський контроль і так далі. Це все зрозуміло. Дякую.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. Віталію Павловичу, добре, що ви не закликали і школи до самоврядування, тоді, дійсно, міністерство без роботи залишиться.
Слово має народний депутат Бауер Михайло Йосипович від депутатської фракції "Трудова Україна". За ним буде виступати Борзих.

18:08:56 
БАУЕР М.Й. Шановні колеги! Надзвичайно важко говорити після Віталія Павловича, бо він так емоційно говорив і дуже схвильовано про проблеми освіти. Але я мушу сказати, що не менш схвильована розмова відбулася на зустрічі з ректорами Подільського регіону, яку я проводив на базі надзвичайно чудового навчального закладу Вінницького медичного Університету, де ректором працює Мороз Василь Максимович. Учасники зустрічі зробили досить критичний аналіз сучасної системи вищої освіти, внесли чимало цінних пропозицій. Якщо підсумувати висловлені ними, то можна зробити висновок, що система вищої освіти зазнала кардинальних змін, при чому як позитивних, так і негативних. І сьогодні чимало виступаючих говорили про ті негативні тенденції, які є у системі вищої освіти. Дозвольте ще зупинитись на декількох.
Перше. Не дивлячись на те, що акредитаційну й ліцензійні матеріали керівники ВУЗами ввозять, ряд вищих навчальних закладів мають дуже низький суспільний рейтинг і репутацію. Існує багато малопотужних закладів, про що говорив уже Василь Григорович, як за освітнім, так і науковим рівнем.
Необхідно посилити вимоги до освітніх закладів, всі які малопотужні, напевно, треба закрити, відсікти їх від системи вищої освіти. Необхідно кардинально змінити механізм ліцензування та акредитації, який може здійснюватися в електронному варіанті, особливо у державних закладах. Сьогодні ліцензування і акредитація - це головна біль кожного ректора.
Друге. Росте кількість випускників, які не можуть знайти застосування своїм знанням, вимушено змінюють кваліфікацію, міняють професію.  Необхідно привести підготовку спеціалістів у відповідність до вимог народногосподарського комплексу України. І я тут особливо хотів сказати про систему освіту. Наступить напевно  незабаром такий час, коли в школах вчити дітей будуть випускники шкіл. Треба сьогодні подбати, щоб  у педагогічних вузах готувалися діти і обов'язково йшли на роботу до села. 
Третя проблема. Необхідні реальні важелі впливу на якісні характеристики професорсько-викладацького складу. Це має бути чітка система фінансових   заохочень до  творчої праці із студентами. Хіба доплата 15 чи 30 відсотків може задовольнити сьогодні  професора чи викладача університету. Нам треба припинити ганебну практику біганини між державними і приватними вузами. Що нарешті означає одне: професорсько-викладацький склад не працює комплексно і перспективно ні у себе на кафедрі, ні у приватному закладі.
Четверте. У наслідок  низького рівня доходів населення та неспроможності  держави адекватно відреагувати на зростаючу  у суспільстві диспропорції між освітніми потребами та фінансовими можливостями громадян, у держави набирає обертів  тенденція обмеження доступності вищої освіти. Найболючіше цей фактор впливає на сільську молодь, на молодь малозабезпечених сімей. А це закріплює явище, підкреслюю, спадкової бідності, не забезпечує відтворення традиційно високого інтелектуального потенціалу країни.
Думаю, що тут варто розширити можливості кредитування  здобуття вищої освіти і втілювати цю ідею у життя наполегливо.
П'ята проблема. Статистична і інформаційна звітність у центральні органи виконавчої влади набули гіпертрофованих масштабів. А коефіцієнт корисної дії паперотворчості швидше негативний, ніж позитивний. Сьогодні налічується 42 контролюючих організації, яким треба за дозвіл платити вузам кошти. 
Завершуючи, хотів би сказати, що недоліків могло би бути менше, якщо би освіта була визнана дійсним пріоритетним напрямком державної політики через пріоритетність фінансування. Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Слово має Олександр Іванович Борзих, народний депутат, депутатська фракція Аграрної партії України. За ним буде виступати Демчук Микола Пилипович. 

18:14:05 
БОРЗИХ О.І.
Шановні учасники парламентських слухань. Ми, аграрники, вважаємо, що для України інтелектуальний капітал, який у першу чергу формується у вищих навчальних закладах, сьогодні є чи не єдиними ресурсом нації, здатним забезпечити майбутнє. Саме тому питання, що є темою парламентських слухань, на погляд фракції Аграрної партії є дуже важливим. 
Ми поділяємо думку, яка вже прозвучала сьогодні, що вдосконалена система вищої освіти, в першу чергу потребує серйозної роботи над нормативною базою. Більшість з аграрних вузів, яким фракція запропонувала внести пропозиції до цих слухань, висловилися за необхідність внесення конкретних змін і доповнень до ряду законів, які регулюють діяльність в цій сфері. До речі, на сьогодні цих пропозицій фракція готує відповідний законопроект, і найближчим часом подасть у Верховній Раді. 
Але чи вирішить всі питання прийняття додаткових законів? Навряд. Адже ми чимало прийнятих раніше законів виконуються лише частково, а то і взагалі не працюють. Судіть самі, в сільському господарстві склалася вкрай напружена ситуація із забезпеченням кваліфікованими кадрами. Сьогодні тут лише є кожний п'ятий з них має середню спеціальну чи вищу освіту. До того ж вирішення цього питання ускладнюється відсутністю належної соціальної сфери на селі, непривабливість умов для проживання до сільської праці. А при існуючому державному замовленні для задоволення потреб галузі у спеціалістах необхідно працювати понад десять років. У зв'язку з цим у нас є дуже принциповим є питання  підпорядкуванням аграрних вузів. 
Як і завжди, ми категорично заперечуємо проти їх передачі в підпорядкування Міносвіти. Багаторічна практика створила чітку взаємодію аграрних закладів освіти із структурними підрозділами Мінагрополітики. Це забезпечує найбільшу ефективність роботи аграрних вищих навчальних закладів, оскільки своєчасно координується навчальна, наукова і методична робота, активно працюють навчальні методичні комісії з кожної аграрної спеціальності. 
Ламати налагоджений механізм лише тому, що комусь дуже хочеться реформувати вся і все, неприпустимо, тим більше, що основною базою навчальних і виробничих практик є учбово-дослідні господарства та сільгосппідприємства Мінагрополітики. 
Заслуговує на нашу підтримку пропозиція аграрних вузів скасувати дію пункту чотири статті 23 Закону України "Про вищу освіту" щодо прийому студентів за контрактом, адже це веде до значного скорочення студентів, науково-педагогічних працівників та обслуговування персоналу.    
Правда, збільшення навчання за контрактом може різко обмежити доступ до вузів сільської молоді через неплатоспроможність батьків. Тому в цій ситуації уряду слід вишукати кошти з Державного бюджету, щоб забезпечити 100-вісдоткове фінансування держзамовлення для аграрних вузів. 
До речі, технікуми, коледжі, що готують кадри для АПК, повинні обов'язково входити в структуру аграрних університетів. Це дозволить раціонально використовувати науково-педагогічні кадри та матеріально-технічну базу вищих навчальних закладів, розширити підготовку спеціалістів і збільшити обсяги наукових розробок. 
З іншого боку, це підвищить статус вищих навчальних закладів І-го та ІІ рівнів акредитації. На нашу думку, логічно було б скасувати положення про те, що державні навчальні заклади ІV рівня акредитації не можуть готувати фахівців із тих спеціальностей, з яких вони не мають держзамовлення, адже якість підготовки фахівців у них не гірша, а подекуди навіть буває вищою. 
І ще один досить важливий аспект. Серйозної державної підтримки потребують питання зміцнення матеріально-технічної бази освітніх закладів для проходження навчальних та виробничих практик. Для цього треба використати можливості бюджетної підтримки, довгострокового кредитування для поставок вузам сучасної сільгосптехніки та обладнання. Треба обов'язково передбачити податкові пільги для підприємств, що вкладають кошти у розвиток матеріально-технічної бази навчальних закладів, беруть активну участь в обладнання аудиторій, майстерень, лабораторій, надають місця для проходження виробничих, технологічних та переддипломних практик. 
І останнє, питання працевлаштування випускників, які навчають за державні кошти. На нашу думку, ця робота повинна здійснюватися обласними управліннями сільського господарства і продовольства під контролем Мінагрополітики. І ще важливіше створити при Кабінеті Міністрів України державний фонд підтримки молодих спеціалістів, які направлені на роботу в сільську місцевість. Це в значній мірі буде сприяти закріпленню молодих спеціалістів у всіх галузях сільського господарства.  Дякую за увагу. 

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Олександр Іванович. 
Слово має Демчук Микола Пилипович - начальник управління освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрації. За ним буде виступати Надрага.

ДЕМЧУК М.П. Шановні учасники слухань!
Ми пам'ятаємо, що вища освіта починається з середньої, а тому на виконання національної доктрини в області уже рік, як комп'ютеризовано всі загальноосвітні заклади першого-третього ступеня. До першого вересня будуть комп'ютери і в закладах першого-другого ступенів. 
Половина комп'ютерних класів вже підключена до мережі Інтернету, створено в області 62 заклади для обдарованих дітей, а це 8 відсотків від усіх шкіл області, при чому їх не менше двох у кожному районі, в тому числі в сільській місцевості. 
Але якщо ми горді з того, що за останні 10 років втричі збільшилася кількість студентів області, що в Рівному відкрито будинок вчених, зрештою встановлений пам'ятник вчителю, що вдалося відродити славу першого у Східній Європі вищого навчального закладу - Острожської академії, то, без сумніву, ми розділяємо тривогу Міністерства освіти і науки щодо ефективності і правомірності роботи окремих філій приватних вузів. Дійсно, філії дозволяють собі створювати вже свої філії, в районах, селищах залишаються вільними тільки хутори. 
Ми підтримуємо міністерство у намаганні провести ревізію таких навчальних закладів. Як розв'язання цієї проблеми, так і в багатьох інших ми бачимо його чітку позицію, тісну співпрацю з профільним комітетом Верховної Ради, органами управління освітою на місцях. До речі, у нас відбулося і виїзне засідання комітету Верховної Ради в області.
Потрібно мати велику мужність і міністру, і голові комітету, аби розпочати революцію у вищій школі. Але це, я вважаю, далекоглядна політика. Ми не повинні ізолюватись від Болонського процесу. Ми не маємо права і тут спізнюватися від Європи, як це часто бувало на десятки, а іноді і більше років.
Вважаю, що потрібно збільшити держзамовлення в педуніверситети до 75 відсотків. Половина мають бути місця цільового набору. І тоді є надія, що кращі випускники шкіл прийдуть саме в педуніверситети. Це архіважлива проблема. Адже деградація суспільства починається з деградації вчителя. Він, і ніхто інший, вчить і майбутнього інженера, і лікаря, і держслужбовця, і депутата.
Найсучасніші технології, засоби навчання, найкраща матеріально-технічна база має бути в педуніверситетах. І тоді добре навчений, готовий працювати на рівні сучасних вимог вчитель сповна віддасть усе дітям. Вважаю, що настала пора на державному рівні прийняти і програму "Педагогічний університет".
Враховуючи специфіку нашої області, частина районів якої радіоактивно забруднена, вважаємо за доцільне здійснювати підготовку вчителів для них за рахунок Чорнобильського фонду. Зважаючи на великі фінансові можливості служб зайнятості, було б добре законодавчо дозволити за рахунок їх коштів вести перепідготовку вчителів для надання права викладати другий предмет. Це вирішило б проблему закріплення кадрів на селі.
Сьогодні не можна мовчати за умови проживання студентів. Перш за все, однією з умов надання ліцензії комерційному вузу має бути наявність в них гуртожитків. А взагалі потрібно різко збільшити витрати на утримання студентських гуртожитків державних вузів. Невже можна допустити, щоб на поверх була одна-дві плити для приготування їжі? Невже можна миритися з перебоями або навіть відсутністю не тільки гарячої, а й холодної води? Як можна жити молодій людині у приміщенні, яке погано опалюється? Адже студентські - це найкращі роки в житті людини. А в яких умовах вони проходять! І нормальні умови проживання молодої людини - це одна із складових її поваги до діючої влади, любові до держави. Це, зрештою, і одна з вимог Болонського процесу. Саме з погляду на вище сказане, з ініціативи голови обласної державної адміністрації минулий рік в області було проголошено Роком студентських гуртожитків, затверджено програму соціального захисту студентства. На рівні губернатора і його  заступників проведено огляд конкурс на створення кращих умов проживання студентів. Ми навіть і не надіялись, а до цього залучили більше 7 мільйонів коштів. Але, шановні  депутати, шановні присутні, державної підтримки тут нема. І я на завершення звертаюсь до всіх, від кого це залежить. Давайте підтримаємо зміни у вищій школі. Давайте нарешті вже в бюджеті 2005 року затвердимо видатки на освіту гідні її ролі і місцю в суспільстві. Певен, що освітяни на це.........

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. Слово має народний депутат представник депутатської групи "Народний вибір" Василь Іванович Надрага. А потім будемо радитися. 

18:24:34 
НАДРАГА В.І.
Уважаемый Адам Иванович! Уважаемые коллеги! 5 минут  у меня регламент, поэтому с вашего позволения тезисно.
Первое. Безусловно сегодня нельзя однозначно говорить о том, что у нас сегодня все хорошо или что у нас отсутствуют проблемы. Поэтому с вашего  позволения не столько о достижениях, а о тех проблемах, какие сегодня просматриваются, когда мы говорим о  высшем образовании. 
Первое. Как историк по образованию, хочу напомнить, что демократия началась в Европе со  свободы городов, со свободы университетов. К большому сожалению,  говоря сегодня о наших университетах, о нашем высшем образовании, мы можем сказать только одно, у нас даже отсутствуют навыки  академической автономии и это можно говорить и о финансовых  вопросах, которые здесь говорили, но и об управленческой составляющей. Та жесткая регламентация,  которой сегодня подтверждены  учебные заведения, высшие учебные заведения, на мой взгляд, являются, так сказать.  показателем того, что нам до реальной демократии в системе высшего  образования пока еще далеко.
Я хочу остановиться на некоторых моментах. Ну посмотрите, во всех высокоразвитых странах дипломы выдают сами университеты. У нас существует ВАК. Сложно объяснить. Почему спецсовет давший добро и признавший защиту, должен кем-то  перепроверяться.   Я понимаю таким образом, что, если мы создали спецсовет, то мы уже ему дали доверие признавать или не признавать соискателю право на получение кандидатской или докторской.
Следующий момент. Здесь он уже звучал. Абсолютно непонятно в данной ситуации та жесткая регламентация в части  финансов, когда мы говорим о бюджете, тут еще можно  с чем-то  соглашаться, хотя в таких объемах это, наверное, слишком. Но  когда начинается жесткая регламентация внебюджетных средств, которые заработали высшие  учебные  заведения, то здесь абсолютно непонятно, какое отношение к этому имеет вышестоящие, в том числе  и казначейство. 
Следующий момент. Предоставление широкой автономии университетам  - это реальный шаг  к формированию демократического мировоззрения нашей молодежи. И говоря о том, каким образом мы это делаем,  то тоже возникает вопрос  и тема, которая так или иначе, но достаточно активно  подымается, в том числе и в этом зале. Я хочу сказать о  том, что в той или  иной степени к большому сожалению политики очень часто вытаскивают на повестку дня разговор о  соотношении, в том числе и  процентном, между   бюджетным и  коммерческим финансированием   процесса обучения. У нас на сегодняшний момент за счет бюджета финансируется три статьи:  зарплата, стипендия и коммунальные услуги. И то это еще вопрос, потому что  нужно решать, что Киев выделил эти деньги в полном объеме. Все остальное высшие  учебные заведения делают за счет контрактников. И вместе с тем  очень часто можно услышать, я повторю еще раз, в том числе в этом зале, о том, что  слишком много у нас контрактников, давайте будем сокращать. Считаю, что если государство не в состоянии бюджетом обеспечивать высшие учебные заведения, то регламентировать  контрактников это, наверное,  вообщем-то, так сказать, ну это слишком, скажу дипломатично.  Это слишком, это есть ненормально.
Следующий момент. Тема, которая  сегодня вызывает определенное размышление и вопросы  в обществе.  Мы  говорим о том, что мы должны повышать качество образования в связи с тем, что  жизнь динамична и мы должны выпускать специалиста готового к требованиям сегодняшнего дня, потому что так, как мы его начинаем готовить сегодня.
Иногда мы не всегда можем спрогнозировать каким он должен выйти через 4-5 лет после получения образования. И здесь вызывает вопрос: почему мы так сильно в последнее время увлеклись расширением специальностей, которые мы готовим. У нас есть учебные заведения, которые готовят 70, 100, 130 специальностей. И отсюда возникает вопрос материальной базы и подготовки преподавательских кадров. Ну я сомневаюсь, что в поселке Марковка Луганской области открытый филиал Харьковского авиакосмического Университета готовит специалистов. Ну это уже памфлетный вариант. Я думаю, что вот к этому мы должны тоже относиться именно с соображений, так сказать, целесообразности.
И последнее, с вашего позволения. Мы говорим о том, что сегодня необходимо в той, или иной степени заниматься Болонским процессом. Да, там есть масса позитивного. Но у меня вопрос: если поступая в наши учебные заведения наши студенты будут уходить в Сорбонну и в Кембридж, я думаю, вопросов ни у кого не возникает. Но к нам с Сорбонны и с Кембриджа не придут. И не получится ли так, что идя полностью и без всяких поправок на ситуацию мы придём к тому, что интеллектуальный потенциал нашего народа уйдет туда, и я прошу прощения, назад не вернется. Потому что трудно представить, что-бы ребенок, получивший высшее образование в Европе, или все дети получившие образование там, на сто процентов вернутся на Украину и приведут с собой французов и немцев - выпускников этих учебных заведений. Я думаю, что здесь должна быть взвешенность. Спасибо.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую. Шановні учасники Парламентських слухань, ми з вами вже й так побили рекорди парламентських слухань по кількості тих, хто виступив, за кількістю витримки тут у залі. Список у мене ще на 2,5  таких парламентських слухань. Тому, на превеликий жаль, не кожен, хто записався, матиме можливість сказати. Але я знаю, що тут зібралася та аудиторія, яку більше цікавить не те, що  сказав, а скільки надрукував. Тому, будь ласка, всі свої тези здайте, вони будуть надруковані і кожному з вас  буде наукова публікація і тим більше у такому шановному виданні як "Парламентське видавництво". Тому я приношу вибачення перед тими, хто не міг сказати.
Зараз ми побудуємо таким чином свою роботу, ми послухаємо секретаря комітету Кафарського з приводу рекомендацій, які ви повинні мудрі настанови дати Верховній Раді, потім  по декілька хвилин доповідачам і будемо підбивати підсумки. Будь ласка, Володимир Іванович Кафарський - секретар Комітету Верховної Ради України з питань науки і освіти.

18:30:56 
КАФАРСЬКИЙ В.І.
Адам Іванович сказав, що тут зібралися  такі люди, які можуть слухати і можуть виступати, але я впевнений, що вони змогли прочитати ті рекомендації, які ми розробили. Я думаю, що  ви з ними познайомилися, і я не буду повертатися до того, що  написано у цих рекомендаціях. 
Я хочу сказати інше, ваші виступи сьогодні доповнили або підтвердили наші думки про ті зміни, які ми мусимо  внести  у діяльність вищої школи. Зокрема мені імпонувала думка, як Геннадія Григоровича Півняка, так і  Віталія Павловича  Бабака і багатьох інших виступаючих про те, що необхідна академічна свобода у вузах. І це  одне із тих питань, яке комітет буде серйозно дальше пропрацьовувати. 
Але я вважаю, що неакадемічна свобода як така, а свобода освіти, свобода освіти тих, хто вчить, і тих, кого вчать. З цієї точки зору напевно  треба буде звернути увагу і визначити витрати  навчального часу студента певного актуального рівня розвитку в об'ємі модусів. Розробити методику розрахунків педагогічного навантаження викладачів, що ми не робимо. Ми зловживаємо навантаженнями викладачів на сьогоднішній день. Розробити та затвердити нормативно-правові акти щодо регулювання діяльності викладацького персоналу та студентського контингенту вищих навчальних закладів у зв'язку і в умовах модульно-кредитної системи організації навчання.
Інші питання, які сьогодні підняли і Вакарчук, і ректор Вакарчук, ректор Брюховецький, це моральні цінності. На жаль, на сьогоднішній день ніхто крім цих двох ректорів не зачепив питання, кого ми готуємо з точки зору людини, громадянина. Не готове ще, не сформоване громадянське суспільство і не готовий студент-випускник як громадянин. З навчальних планів, з виховних планів, з навчально-виховної роботи випадають питання виховання людини цінностей, тих, яких вона буде жити. І тут мені сподобалася думка шановного В'ячеслава Степановича, що аморально збільшувати набір студентів до безконечності, коли ми маємо гуртожитки ще в старому ключі. Ні одного нового не побудувала, а збільшили прийом студентів з чотирьох тисяч, наприклад, до п'ятнадцяти. І напевно ці питання в комплексі слід буде розглядати.
Я уважно послухав всі ваші виступи. Сидить секретаріат і теж зібрав всі ваші зауваження. Ми їх опрацюємо і попробуємо внести як рекомендації, а вірніше в постанову і в закон, який паралельно комітетом готується на сьогоднішній день. Дякую за увагу.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Володимире Івановичу. Я думаю, що ті рекомендації, які вам роздані, і те, що ви тут говорили, ми спільно схвалюємо. Вони пройдуть ще чимало часу доопрацювань і переопрацювань. І я твердо переконаний, що на одному з найближчих пленарних засіданнях ми їх майже в чотириста голосів у Верховній Раді затвердимо. А от що буде далі, поговоримо на наступних парламентських слуханнях. Сідайте, будь ласка, Володимире Івановичу.
Будь ласка, Станіславе Миколайовичу, які там були запитання і підбиття підсумків. 

НІКОЛАЄНКО С.М. Дякую, Адам Іванович. 
Шановні колеги, перш за все, я в межах хвилини хотів би подякувати за принципову, послідовно, чітку розмову. Я хочу сказати, що у мене одне прохання до присутніх в залі: надо так зробить, отак потрібно організувати нашу роботу, щоб думки, які пішли імпульсом від оцих інтелектуальних зборів, стали думками народних депутатів України від ваших округів, щоб не я їх ходив за руку смикав і казав: "Ну голосуй же за освіту. - Ай ні, ми не будемо." А щоб вони до мене ходили і казали: "Станіслав Миколайович, ми чого до сих пір освіту не підтримали?"  Бо на жаль у нас сьогодні так: ми вносимо пропозиції від комітету, а вони всі відкидаються, ну не всі, а багато.  Тому я вас попрошу: не крапку ставимо, а спільно з вами доводимо до логічного завершення. Закон повинен бути прийнятий, рекомендації, постанови Верховної Ради затверджені. Я буду просити Адама Івановича, Володимира Михайловича, щоб після того, як ми затвердимо, провели нараду з участю мінімум першого віце-прем'єра, віце-прем'єра, всіх міністрів і що робить кожному по кожному пункту. Ми це зробимо. 
І я ще раз вам дякую за конструктивну розмову. Я єдине, що хотів сказать, Іван Федорович не погодився зі мною з приводу критики мною засилля платної освіти. Я зараз, в любий час пори суток і року скажу: не можна сьогодні переобтяжувати наших людей платною освітою. Я повторюю три джерела освіти: перш за все - це держава, фінансування освіти, друге - це підприємства, і вся доповідь була побудована, що перше і друге не реалізовано. А третє - тоді ми вже самі спасаємось. Тому я не протиставляв перше й друге джерело третьому. Я казав, що потрібно, щоб було перше джерело - це державне фінансування. Друге - включити через законодавство підприємства. І тоді третє джерело автоматично, воно займе логічні рамки. Скільки багатих людей - стільки платного навчання. Ми не проти. Хай будуть приватні вузи, хай собі ідуть люди вчаться. Більше вчиться людей, дітей - стабільніша, багатша держава. 
Запитання від Львівської обласної профспілки (Марії Яцейко): борги по 57 статті? Яка їх доля?
Відповідально вас інформую: в цьому році я чотири рази від комітету ставлю проблему, винесення цієї проблеми на сесію Верховної Ради України. В силу різних причин ми не можемо останній місяць їх затвердити, то те, то інше. Я думаю, що от якщо ми тут, всі депутати, присутні, і Адам Іванович, ми мусимо взяти зараз зобов'язання, щоб ми в цьому місяці прийняли в першому читанні, в наступному - у другому читанні, ці 4 мільярди з чим-то визнали державним боргом, на 5-7 років реструктуризували і виплатили кожного року по пропорційній частині. Такі закони чотири варіанти є, в тому числі є і мій. 
Є в Тігіпка 3 мільярди доларів сьогодні Резервного фонду, давайте візьмемо мільярд чи 500 мільйонів і видамо, інвестуємо в освіту, це найкраща інвестиція. 
Є ще питання, які від Ярослава Антоновича Берегового з приводу комплексів, з приводу освіта-виробництво, працюєш, навчаєшся. Я з Ярославом Береговим згоден. Василь Григорович більш детально прокоментує. Я думаю, що це надо законодавство виписувати все. 
Спасибі за велику педагогічну нараду. Я так відчуваю, що в любому випадку вона даром не пройде. 

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую, Станіславе Миколайовичу. 
Четверте джерело ви забули - самоосвіта. 
Так, будь ласка, Василь Григорович. 

КРЕМЕНЬ В.Г. Шановний Адаме Івановичу, шановні народні депутати і колеги! Я отримав декілька запитань, постараюсь їх прокоментувати коротко. 
Перш за все це тут на трьох сторінках звернення. Мабуть, всі отримали чи більшість, але тут єсть дописане особисто мені. Від Єрмоленко - заступник голови Ради директорів ВНЗ першого-другого рівнів акредитації Харківської області, директор Харківського текстильного технікуму. 
Мова йде про те, щоб зберегти технікуми та коледжі як самостійні навчальні заклади, тобто як окрему підсистему освіти. 
Я радий, що тут у нас співпадають позиції, тому що цю зміну треба провести не тільки з огляду на те, що в жодній країні світу нема такого, що після дев'яти класів навчання за три роки чи чотири роки отримати вищу освіту, і нас ніхто не визнає, а  дехто просто жартує над цим. Це з одного боку. А з другого боку, технікуми в такій системі, як вони зараз є, не конкурентноздатні і вони втрачають перспективу свого розвитку. Разом з тим, спеціалісти, яких вони готують, молодші спеціалісти, дуже потрібні. Я глибоко переконаний, що з часом вони будуть ще більш потрібні. Тому в нас тут співпадають інтереси. І я думаю, що ми завершимо підготовку поправок до відповідних законів. І в нас є, я так розумію, позитивне ставлення нашого комітету. І я думаю, що уряд подасть в найближчий час такі поправки до закону. Дякую.
Друге. Це записка від Віктора Івановича Гадяцького, кандидата філософських наук, який недавно мав статтю в "Дзеркалі тижня". І пише: "Василь Григорович, чи не могли б ви, користуючись нагодою, звернутись до ректорів з вимогою про необхідність дотримуватися вимог законів про конкурсне обрання науково-педагогічних працівників? Чи згодні ви з моєю критикою положення про порядок обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників? Чи буде воно змінено?"
Ну, я і міністерство в цілому завжди стояли на позиції необхідності конкурсного обрання викладачів. І я хотів би сказати, що і відповідні вимоги, і письмові, і усні, безумовно, мають місце. А в Харкові, між іншим, керівник Департаменту кадрової політики, кадрової роботи міністерства Володимир Трофимович Буковський з цього питання з ректорами навіть проводив спеціальну нараду.
Що стосується порядку обрання, прийняття на роботу науково-педагогічних працівників, чому таким коротким і узагальненим виявився цей порядок. Ми підготували на декількох сторінках, абсолютно розписаний порядок, але за існуючим порядком потрібно було узгодити його із Мінюстом. Мінюст відмовився узгодити, вважаючи таким чином, що Закон про вищу освіту є законом прямої дії, і тому ніяких підзаконних актів не повинно бути. Тому ми змушені були самі, без узгодження з Мінюстом ось зробити те, що зробили. Ми будемо шукати шлях, як поліпшити нормативну базу, виходячи ось з непростої такої ситуації.
Але хотів би ще раз сказати, що ми повинні, демократизуючи і сприяючи автономізації університетів, безумовно, в більшій мірі розкріпачити викладача, в тому числі через його обрання за конкурсною основою. Я хотів би, шановний Віктор Івановичу, тільки сказати, що у вас деякі дані про мої  позиції, які висловили там, абсолютно протилежні моїм дійсним позиціям. Ну деякі інші речі я залишаю теж на вашій совісті.
Научна... записка  від науково-освітня спілка  "Майбутнє". Мова йде про те, що "Країна знань", є такий журнал для юношества, і шкільні бібліотеки не виписують. Дійсно, це є проблема. Хоча я повинен сказати, що, скажімо, для середньої школи ми створили вже більше 20 журналів. Це перш за все,  заслуга Юрія Борисовича Кузнецова, ось сидить рядом. І я, користуючись нагодою, хочу попросити керівників обласних управлінь ще раз подивитися на підписку вже з 2 півріччя і цих журналів, і інших, у тому числі і журналу "Країна знань", тому що поступово, але у нас з’являється більше можливостей, щоб кожна школа мала хоча б один журнал для  педагога того чи іншого профілю.
Шановні друзі, ще записка, про яку згадував Станіслав Миколайович, від Ярослава Антоновича Берегового. Тут декілька позицій. Я їх коротко прокоментую. Якої ви думки щодо широкого впровадження в масову практику ВМЗ таких важливих надбань вітчизняної освіти, як створення суцільної мережі науково-навчальних виховних комплексів у складі: дитсадки, школи, ПТУ, ВНЗ, що забезпечує єдність  нині розірваної між ними системи  освіти.
Я підтримую існування  комплексів, але як кожну ідею вважаю не слід абсолютизувати. Ми не можемо всі школи, дитсадки загнати під комплекси.
Я б, наприклад, в більшій мірі підтримував комплекс "дитячий садок-початкова школа", скажімо, більш широкого розповсюдження вони повинні набути. Ну і звичайно  ВНЗ різних  рівнів акредитації, будь ласка, теж при збереженні  інтересів кожного із цих навчальних закладів.
Друге. Реалізація в навчальному процесі кожного  ВНЗ принципу "вчись працюючи". Згоден з цим з точки зору, що це розвиває не тільки практичні навички того, хто навчається безумовно сприяє розвитку, як тут згадувалося, креативного мислення і творчих підходів, тому якщо це  теж в гармонії, а не за рахунок одної складової, скажемо,  вчись лише працювати, то  теж підтримую.
Наступне. Визнання виховання духовно-морального розвитку студентської молоді головним  пріоритетним порівняно із суто навчанням завдання вищої освіти. 
Я взагалі намагаюся, і це десь внутрішнє моє переконання, не  протиставляти речі, які  не слід протиставляти, тим більше виховання і навчання. Люба навчальна  освітня дія  несе  з собою виховання, тому це цілісний процес, але я згоден   в тому відношення з Ярославом Антоновичем,  що, безумовно, нам треба більше  приділяти увагу  вихованню, вихованню  молодих людей з тим, щоб, дійсно, це були особистості, як сповідували здорову мораль і мали  шану повагу до народу, до суспільства і загальнолюдські сповідували принципи.
Це, власне. ті запитання, які були і записки. А  наостанок я хотів би сказати, шановний Адаме Івановичу, дозвольте мені подякувати і керівництво Верховної Ради, і Комітет з науки і освіти за те, що проведені сьогоднішні слухання. Я  всі ті зауваження і пропозиції, які стосувалися, власне, діяльності Міністерства освіти і науки, ми обов'язково  з моїми колегами врахуємо настільки наскільки   вважаємо це за розумне, тому що були взаємовиключені пропозиції, це  зрозуміло, це абсолютно нормальним чином. Це перше.
Друге. Я вдячний всім за  таку конструктивну, на мій погляд, бесіду, обговорення, яке відбулося, і думаю, що окрім тих прямих  результатів, про які вже говорив Станіслав Миколайович, у вигляді  прийняття законодавчих актів. які ми розробляли разом, будуть і інші результати. Я сподіваюся, що ці слухання привернуть більше уваги широкого загалу в Україні до  і проблем  вищої освіти. і до розуміння пріоритетності освітянської, наукової діяльності нашої країни у  XXI столітті. Тому що можна десь сьогодні, завтра, як то кажуть, досягти якого результату у бюджетному процесі, але до тих пір, поки не буде  у громадській думці України від найбільш видатних політиків до пересічного громадянина відчуття абсолютного паритетності освіти та науки у ХХІ столітті, до тих пір таких стабільних і постійно зростаючих умов для діяльності освіти, в тому числі вищої освіти, не буде. Тому я із цієї точки зору також  дякую за обговорення і сподіваюся, що кожен із вас, кожний із   нас над твердження паритетності освіти в Україні буде працювати послідовно, і ми   матимемо результат. 
Спасибі.  Щире спасибі.

ГОЛОВУЮЧИЙ. Дякую Василь Григорович. 
Шановні колеги, я  маю повне право так до вас звернутися, бо свого ж часу скуштував і вчительського, і викладацького хлібу, так що добре розумію і усвідомлюю те, про що ми тут  з вами говорили. Я хотів би відзначити одну історичну особливість сьогоднішнього нашого тут високоповажного зібрання.
Остання нарада на державному рівні з питань вищої освіти відбулася десь приблизно 25 років тому, у далекому 1979 році. Дехто із наших учасників тоді лише планувався. Я думаю, що ми більше подібного з вами не повинні допустити. Підбиваючи підсумки нашої сьогодні, дійсно, конструктивної, розумної, виваженої, а по іншому і не могло бути, розмови, бо вже якби ця аудиторія говорила по-іншому, тоді б на що нам взагалі сподіватися у  розвитку нашого суспільства. Я хотів би зазначити декілька моментів. 
Один із них, дійсно, всі ви говорили про те, що відбувається  збільшення масштабів вищої освіти. Я вам зараз  нагадаю деякі цифри, які підтверджують саме це. Зараз  у середньому  у світі 60 відсотків випускників шкіл вступають до вищих навчальних закладів. У Північній Америці це 84 відсотки, в Україні - 76. Кількість студентів невпинно зростає. За даними ЮНЕСКО у  1960 році було 13 мільйонів студентів у світі, сьогодні близько ста мільйонів. В тому числі і в Україні 2,4 мільйона. Це не погано, це добре. Мабуть і так треба. Але, але, але. Незабаром у нас ми всі будемо вчитися. А що робити після того. коли ми завершимо цю освіту ми з вами думаємо дуже й дуже слабо й майже зовсім не думаємо. Тому що вже дехто по чотири-п'ять дипломів із вищою освітою має, а як стояв на базарі, так і продовжує стояти. Це один момент.
Другий момент. Ми дуже з вами вже захоплюємося, і дехто тут говорив, щоб знову не запізнитися в Європу. Не поспішайте. Нехай Європа до нас не запізниться. Адже кожному з нас добре відомо, що кращої базової вищої освіти, кращої науки, ніж була у нас, поки що ніде немає. І не європейці, не американці приїжджають до нас працювати, а навпаки наші найталановитіші уми у величезній кількості забезпечують розвиток продуктивних сил цих найрозвинутіших держав. Я ще раз повторюю, не ми у них, вони у нас повинні вчитися, бо нам у заслузі освіти є чим гордитися. І давайте ми все-таки у цьому відношенні не будимо посипати собі голову попелом.
Друге. Знову ж таки тут доречно нагадати відомі слова нашого генія Шевченка. Давайте, все-таки, чужому навчатися і свого не цуратись. Ви подивіться скільки у нас зараз університетів, скільки академій? Та в селі уже університети і академії. Уже дійшли до того, що соромно, якщо називається інститут, то вже непрестижно, уже соромно. Давай тільки університет, давай тільки академію. Мабуть, давайте будемо мудрішими. Давайте ми повернемося до того, що є в класичному розумінні університет, що це та святиня, що це той вищий навчальний заклад, до якого треба прагнути, на який треба рівнятися всім іншим. А у нас уже невідомо на що і на кого рівнятися. Незабаром і із званням національного  те саме зробимо. Я особисто вважаю, що національним повинен бути один вуз по тому чи іншому профілю. Чи то класичний університет один національний, чи це один національний політехнічний інститут, чи це один національний медичний інститут, чи це один національний інститут культури і так далі, і тому подібне. А незабаром ми в кожному місті матимемо не по одному, а по декілька національних вузів. І до чого це призведе? Це добре, що національний. Я усвідомлюю, чому ми боремося за це. Бо це трошки підвищення зарплати і фінансування інше, і так далі, і тому подібне. Але разом з тим воно нівелюється, воно перетворюється в те загальне, що не стимулює нашого з вами розвитку, та і стимулювати звичайно не буде. 
Тут ви чимало говорили і справедливо говорили про головне, про якість і матеріальну базу, бо не буде матеріальної бази, не буде якості навчання. Ви дуже активно аплодували, і депутати народні, частина з яких була присутня в цій залі, також вас гаряче підтримували і давали вам обіцянки, що нарешті у 2005 році ви будете забезпечені так, як ніколи. Давайте будемо тверезіше дивитися на ці речі. 
Післязавтра будуть парламентські слухання з питань науки, буде точно така розмова, з питань інших галузей - буде точно така розмова. Не сподівайтеся, що в 2005 році буде те, про що ми з вами сьогодні говорили. Але те, що до цього прагнути треба, і ми будемо намагатися це зробити, це факт.  Говорили сьогодні про злополучну статтю, яка набила оскомину, 57 стаття Закону про освіту. Я вам урочисто обіцяю, що на наступному пленарному тижні усі чотири законопроекти, про які говорив Ніколаєнко, будуть поставлені і, мабуть, розглянуті, бо вони і на цьому тижні знаходились в розкладі, але як ми працювали? Якби ви так працювали, то, мабуть, не було б і нас, депутатів, бо не було б кого навчити. Так що ми піднімемо ці питання, поставимо. Хоча гарантії, впевненості в тому, що ті колосальні величезні заборгованості по цій же 57-й уже повернуть одразу, також немає. Але до цього треба прагнути. 
І, мабуть, чи не найголовніше, коли ми говоримо про цю працю тяжку, виснажливу, відповідальну працю, це знову ж таки, давайте ми згадаємо відоме визнання класика, який говорив про вчителя - щоб його поставити на небачену висоту. Давайте ми знову спільно повернемось до того, щоб звання професора, вчений ступінь доктора наук був жаданим, бажаним, престижним і високо оплачуваним, щоб дійсно професор міг так, як років 50-60 тому професорська ставка одна чи два місяці - він міг собі автомобіль купити. А зараз що він може за свою професорську ставку зробити?  А подивіться, хто йде в аспірантуру й чи хочуть йти в аспірантуру? Чи є конкурси? Майже немає. Ось давайте ми знову ж таки зробимо те, щоб дійсно це була найпрестижніша, найвисокооплачуваніша посада, щоб не в банки бігли працювати, а щоб намагалися бути викладачами вузів. Ось тоді ми і піднімемо ці питання на ту висоту, на якій вона повинна і знаходитися. 
Можна було б ще чимало говорити і бути солідарними з тими проблемами, які ви тут піднімали, я єдине хотів би на завершення сказати: шановні колеги, давайте пообіцяємо один одному, що наша наступна зустріч буде раніше, ніж через 25 років. Успіхів, усіх гараздів вам і головне - невичерпного оптимізму. На цьому парламентські слухання оголошую закритими.